Balla

Gravidita 

(ukážka)

Elektronická kniha

ISBN 978-80-8108-052-4 (slovak edition)

Copyright © Balla, MMXII

Cover © Peter Biľak, MMXII

Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII

Third edition.

All rights reserved.

Jemný príbeh o rozprávaní príbehu o láske

Je to nesplnená túžba, čo privádza človeka do šialenstva? (Myslel som na Schumana, ale aj na seba.)

Ludwig Wittgenstein

Mená zmeníme, aby sa nikto nehneval. Priateľ, ktorý nám vyrozprával tento príbeh a ktorého meno skrátime iba na prvé písmeno zmeneného mena, už prakticky nie je medzi živými, a ani vtedy, keď nám tento príbeh rozprával, nebol už prakticky medzi živými, bol už iba so sebou, pre seba a pre príbeh. Hovoril dlho a rozvláčne, zatiaľ čo my sme sa museli premáhať a znovu a znovu sústreďovať, aby nám neunikal zmysel jeho slov, lebo výklad samotného príbehu často prerušoval opakovaným vysvetľovaním a prepiatym zdôrazňovaním faktu, že má pocit, akoby sa mu rozpadávala myseľ, akoby mal v mozgu popukaný mramor, kričal Drobné úlomky, tie drobné ostré hrozné úlomky mi narážajú do lebky, kričal Trpím pri každom pohybe hlavy, a preto ňou už nikdy nechcem pohnúť, a vskutku stál po celý čas meravo, s hlavou mierne naklonenou k pravému plecu. Priateľ sa volal D a príbeh nám vyrozprával iba preto, lebo nás pokladal za svoju milenku Andreu, v čom sme ho utvrdzovali rôznymi lichôtkami, nežnými dotykmi a napokon, keď vysvitlo, ako veľmi mu už treba, aj niekoľkými spoločnými chvíľami, plnými slastných výkrikov.

Príbeh sa začal odohrávať v jednej z miestností zámockého múzea, kdesi uprostred nízkych kopcov na okolí Pozby. D prišiel do dediny ukonaný dlhou pešou túrou a v krčme si dal pár pív, preštudoval mapu ešte pozornejšie ako inokedy, a potom vyrazil na zámok. Andrea pracovala v tamojšom múzeu ako sprievodkyňa. Chceli sa stretnúť, stráviť spolu víkend, milovať sa a listovať v knihách, ktoré so sebou D priniesol a o ktorých vtedy veľa premýšľal, pričom dúfal, že o nich bude veľa premýšľať aj Andrea, lebo si predsavzal urobiť z nej osobu schopnú komunikovať hoci aj o transcendentálnom výklade pojmu priestoru.

Aj my sme poznali Andreu. Bolo to dávno predtým, než sa odohral príbeh, ktorý nám pomaly a s takou námahou, digresiami a zložitými doplňujúcimi poznámkami rozpovedal D, stojaci pred nami s hlavou mierne naklonenou k pravému plecu. Andrea bola seriózna baba. V živote mala len dvoch milencov. Prvý bol Jerguš Čobogaj a druhý potom D. Čiže žiadne flirty, nijaké vysedúvanie po baroch a beznádejne preplnených pivárňach, nijaké vytrtkávanie po intrákoch so švihnutými karatistami. Raz sa zaľúbila do D a odvtedy bola už iba jeho. D predpokladal, že je to tak vďaka jeho mäsitým zmyselným perám, ale my sa domnievame, že to bolo skôr pre hĺbku a zároveň priezračnosť jeho myšlienok. D bol intelektuál. Rozpad mysle postihuje intelektuálov oveľa častejšie než napríklad majiteľov hotelov či dlhonohé modelky, a tak sa nazdávame, že svedčí o určitej úrovni.

D sa od brány zámku vybral chodníkom ku dverám, za ktorými naďabil na drevenú lavicu. Tam si sadol a čakal na svoju lásku Andreu. Zvedavo sa okolo seba obzeral, no nič neupútalo jeho pozornosť, a preto nemôžeme ani my teraz, takto, v úlohe rozprávača, upozorňovať na rozličné detaily. Povieme len, že nábytku bolo toľko, až sa nedostávalo pľacu pre svetlo, hoci slnko už vystúpilo vysoko nad obzor, ale, slovom, nesmieme sa týmto miestom príliš zaoberať, lebo by sme znezreteľnili dejovú líniu, veď príbeh, ktorý nám D rozpovedal, sa nezačal odohrávať v tejto miestnosti. Chvíľu sa nedialo nič, a potom sa dvere v jednom z kútov izby otvorili a vstúpila žena s tmavými vlasmi, úzkymi perami a očami, ktoré pripomínali – celkom banálne – noc a v tej noci ešte sprievod so strašidelnými maskami a tisícom lampiónov s pestrofarebnými priesvitnými tienidlami, žena mala štíhle ramená a drobné prsia, rysovali sa pod blúzkou nejasne, málo nástojčivo. D pocítil, že stráca pôdu pod nohami. Pozorne si prezeral neznámu ženu a zamarilo sa mu, že jej črty sú zvýraznené čiernym tušom. Ale to už pristúpila tesne k nemu, naklonila sa k jeho lonu a začala ho masturbovať cez hrubú látku nohavíc, zatiaľ čo D kŕčovito zvieral operadlá lavice a neustále opakoval Kde je Andrea? Kde je Andrea? a žena opakovala Zabudni na Andreu, zabudni na Andreu, a pokračovala v prudkých pohyboch, až D-ovi na lavici začali vyliezať oči z jamôk.

Keď D vo svojom rozprávaní dospel až potiaľto, vytvorila sa mu v hornej časti nohavíc medzi nohami mokrá škvrna. Celkom primitívne sme v tom videli kusisko erotiky.

Žena kráčala pred D-om a on šiel za ňou ako ovečka, omámený, podriadený, nasledoval by ju kamkoľvek, lebo od chvíle, keď vstal z drevenej lavice, bol to už iný človek, taká akási ruina bez vlastnej vôle, pretože to, čo pociťoval a pokladal za prejav svojho chcenia, bol diktát diablice, ktorá kráčala pred ním, zatiaľ čo on šiel za ňou ako omámený, očakávajúc samotný kraj sveta. Ocitli sa na chodbe s dlhým radom oblokov, ktorými vnikali na huňatý koberec iskrivé zrnká prachu. D udržiaval konverzáciu. Hovoril o iskrivých zrnkách prachu, aj o úvahách nad tým, kde sa vzala žena, čo mu dokázala tak náhle a tak prakticky učariť. Niekedy prehodil aj čosi o Andrei a zasa o zrnkách prachu, a tiež o knihách, ktoré priniesol, ale žena ako keby ho ani nepočúvala. Je pravda, že D rozprávanie často prerušoval opakovaným vysvetľovaním a prepiatym zdôrazňovaním faktu, že sa mu tam na tej drevenej lavici začala rozpadávať myseľ, čo mohlo v žene vyvolať dojem, že jeho rečiam už netreba venovať pozornosť.

Vošli do miestnosti, v ktorej sa začal odohrávať príbeh. Žena ukázala na nenápadný obraz na protiľahlej stene a vysvetlila, že prišla z toho diela, a dodala ešte, že ho namaľoval insitný maliar Kolosouček, človek s ohromnou imagináciou, človek, ktorému farby striekajú priam z končekov prstov, gigant umenia, gigant všetkého, na čo je potrebný gigantizmus. Obraz znázorňoval lesnú reštauráciu Berek a polorozpadnutý plot okolo nej a množstvo podgurážených hostí na žltých, červených, zelených i hnedých skladacích stoličkách, a stoly z úzkych latiek pooblievaných pivom a liehovinami, a obraz znázorňoval ešte nevzhľadnú búdu, v ktorej bolo skrze odchýlené okno vidno ligotavý výčapný pult a za ním prázdne biele miesto a stopy od pultu a stade až do popredia a posledná stupaj bola mimo plátna na ráme obrazu. Pre niekoho nevšedná vec. Výčapníčka stála vedľa D-a a upozorňovala ho na ľavý okraj rámu, cez ktorý plátno pretŕčalo a vo forme leporela sa rozkladalo stále ďalej a ďalej, plazilo sa a rozširovalo sa po celej stene, až napokon stenu pohltilo a samo sa ňou stalo a pokračovalo vo svojom rozmachu, v kúte miestnosti zabočilo a stávalo sa kontinuálne ďalšou stenou, a už to tam šumelo lesom a hučalo podnapitou vravou a básňami, čo ich proklamoval šialený poeta, ktorého opustila milenka a ktorý tu teraz celému osadenstvu reštaurácie predniesol svoj srdcervúci závet a nato sa preklal nožom uchmatnutým z plechového pultíka drevenice, kde boli na predaj pečené ryby a párky v rožkoch, a majiteľ reštaurácie dal jeho mŕtvolu hodiť do rieky a nikto si nič nevšimol a poetova bývalá milenka sa šťastne, zvonivo rozosmiala a privinula sa majiteľovi reštaurácie na širokú hruď, a ďalej sa odrazu D-ovi zniesla do vlasov a na plecia spŕška lístia a pozrel hore a videl, že i strop je už súčasťou obrazu. D prudko zaprotestoval, argumentujúc, že sú to sprostosti a že v tom cíti plagiát Borgesa a Pankovčína a Rankova, ale hlavne toho kokota Ballu, a zároveň si uvedomil, že sa oňho pokúša postmoderna a že sa mu hlava krúti. Žena si protesty nevšímala a viedla svoj úlovok lesom do ďalších a ďalších obrazov insitného maliara, ktoré vedno vytvárali vnútorne celistvý svet, plný hneď zádumčivosti a hneď zasa posvätnej piety a hneď zasa náhlej veselosti a radosti a hneď zasa figliarstva či roztopaše. Dvojica si pod každým kríkom parádne zasúložila. Okále diablice horeli rozkošou a vášňou. Bola to divá, nenásytná a náruživá žena. D takú nikdy predtým v nijakom zmysle nepoznal. V porovnaní s ňou mu Andrea prichodila vzrušujúca ako hydinová paštéta. Tmavovlasá divožienka prezradila D-ovi v menej exponovaných okamihoch všeličo o sebe a o spôsobe, akým umelec Kolosouček pristupuje k tvorbe. Je to vec akéhosi ošiaľu a posadnutosti, rozumieš, šepkala diablica a bozkávala D-ove mäsité pery, ten chlap je brutálny, štetcom bodá do plátna, priam akoby sa miloval s neviestkou na dlažbe chrámu a, vieš, šepkala diablica, vkladajúc prsnú bradavku medzi palec a ukazovák D-ovej ruky, mierne ohnutej v lakti a pritisnutej k pevnej hrudi, vieš, aj keď väčšinou machlí pičoviny, je geniálny, a je to rozkoš, rozkoš bohovská, byť pod jeho štetcom, chápeš, byť z toho štetca. D cítil, ako ho tá žena čoraz väčšmi opantáva, ako v ňom zabíja spomienky na Andreu, na vecné rozhovory o dvojizbovom byte v paneláku, o zamestnaní, konkrétne o vynikajúcom mieste v súkromnom vydavateľstve, a cítil, ako sú tieto spomienky vytesňované libertínskymi prasačinkami.

Ľudia, ktorých pri potulkách obrazmi stretávali, boli bez výnimky prosté prírodné živočíchy, roľníci so žilnatými zápästiami a tvárami, načrtnutými niekoľkými zručnými ťahmi štetca. Farby žiarili napospol ostro až drzo. V D-ovi rástla prudká láska k divej žene z obrazu. Toto náhle precitnutie do nového vzťahu ho ohúrilo, pretože dovtedy bol presvedčený, že všetky jeho sympatie patria na večné veky Andrei. Lež teraz sa mu videlo, že Andrea je suchá ratolesť.

D stál pred nami, tĺkol si zovretou päsťou do dlane a mrmlal Suchá ratolesť! Suchá ratolesť mi zacláňala výhľad na živý a zdravý svet, nevidel som nič naozaj pravé, skutočné, a mesiace utekali a život sa míňal nanajvýš iba mimochodom, v knižniciach... Tu sa D chytil za čelo a povedal Takto som to videl vtedy, pod magickým vplyvom diablice, domnieval som sa, že obyčajný život a obyčajné plány, čo sme mali s Andreou, boli len márnením času, toto mi, Andrea, musíš prepáčiť, odpusť mi, Andrea, obrátil sa napokon na nás a my sme mu odpustili a pohladkali sme ho po líci s chlácholivými poznámkami, na čo sa trochu upokojil a s hlavou mierne naklonenou k pravému plecu pokračoval v rozprávaní.

D bol vo svete obrazov každému podozrivý. Postavám sa videlo, ako keby ani nebol namaľovaný. Nedôverčivo sa ho dotýkali a s odporom prudko odťahovali ruky, keď sa ich prsty stretli s pokožkou, výskali a jačali a náhlili sa preč na spotvorených končatinách, ktoré boli k ich trupom popripájané tak neobratne, že síce mohli slúžiť ako podpery, lež v nijakom prípade sa nehodili na rýchle presuny. D si neraz všimol, ako sa napríklad rujné jelene pokúšajú zutekať z jeho blízkosti, no ich komické nôžky combáľajú sa k zemi temer úplne nepoužiteľne a jelene ochkajú od hrôzy a nie a nie uniknúť, lebo maliar Kolosouček mal predsa len isté slabiny, jasnejšie povedané, nevedel zobraziť pohyb, a všetko potom pôsobilo meravo a nedajbože sa pohnúť či rozbehnúť. Poznamenávame, že každý svet má svoje chyby. Dúfame, že táto poznámka nepriláka pozornosť filozofov. Svet tohto umelca bol meravý. Kolosouček bol teda svojím spôsobom metafyzik. Vyšiel si na breh rieky, pripravil náčinie a o chvíľu už na plátne meravelo všetko, čo mal na dohľad. Niekedy zapracovala jeho povestná fantázia a vtedy vmontúval do krajiniek krásne tancujúce devy a nahých mládencov, svižných faunov s ovčiarskymi psami. S týmito mládencami sa potom D zvykol opíjať a zápalisto diskutovať.

A utekali roky.

Jedného dňa maliar Kolosouček zošalel. Jeho diela totiž nešli príliš na odbyt, nečudo, toto je ignorantský kraj, slovom, tvorca bol nútený zamestnať sa na miestnom gymnáziu a vyučovať občiansku náuku, lenže on – umelec a voľnomyšlienkar a veru aj pôžitkár – nezniesol každodenný vzrušujúci pohľad na temer neodeté mladé dievčatá, ktoré počas hodín telesnej výchovy pobehovali po škvarovej dráhe. Námet jeho obrazov sa radikálne zmenil a pod umelcovým štetcom sa rodila pornografia. V takomto novom prostredí sa vzťahy medzi D-om a divožienkou zhoršili. Divožienka sa skurvila a D sa dal na benzedrín. Bezcieľne sa potuloval po obrazoch a všade nachádzal skazu a morálny úpadok. To, čo ho predtým vzrušovalo a nadchýnalo, prichodilo mu teraz odporné a nízke. Rozum sa mu pomútil. Stal sa nočným strážnikom v autobazáre.

Obraz Noc vartášova bol jedným z posledných diel maliara Kolosoučka. Autá tu vyzerajú ako mátohy v krvavočervených rubášoch. Medzi nimi pobehuje invalidný vlčiak, ktorý akoby neustále padal na papuľu. V malej nevykúrenej búdke vidíme D-a sedieť za stolom. Trasie sa zimou a píše denník. Namýšľa si, že píše ako Kurt Vonnegut. Nad autobazárom sa vznášajú príšerné mraky, tu i tam vypľujú rýchle blesky, na strechy okolitých rodinných domov klepoce dážď, voda sa valí do kanálov a celá scenéria je ožiarená svetlom šialenstva. Onedlho po dokončení tohto diela sa maliar Kolosouček obesil na povale gymnázia, a tým uštedril zázračnému svetu, ktorý stvoril, ťažký úder, pretože tento svet zrazu stratil perspektívy, prestal sa vyvíjať a rozrastať, svet práchnivel po kútoch pivníc, vznikali v ňom trhliny a žrali ho myši. Niektoré jeho fragmenty však obišli lepšie – ocitli sa v rukách milovníkov maliarovej tvorby, ktorí si večer čo večer sadajú so šálkou kávy v ruke pred tieto plátna, prezerajú si ich, hľadajúc ducha diela, a keď pohľad skĺzne na holé mäso, vzniká slasť. Divožienka sa vrátila za pult v reštaurácii, majiteľ je za mrežami kvôli machináciám, poetova bývalá milenka roní slzy pod vŕbou, ponára ramená do rozbúrenej rieky a snaží sa nahmatať poetovu hruď, rozleptanú, rozožratú, navždy stratenú.

Jedného studeného dňa uprostred decembra našli zamestnanci zámockého múzea uzimeného a roztraseného D-a ležať na koberci v miestnosti, kde sa začal príbeh. D-ove dlhé vlasy boli pozliepané, špinavé, mastné. D páchol. Poctiví nálezcovia tohto stroskotanca chceli o všetkom upovedomiť jeho príbuzných, avšak nepodarilo sa im vypátrať ani jediného, a tak sa naostatok ocitol pri nás, veď bolo na prvý pohľad zrejmé, že nemá v hlave poriadok.

Teraz je leto, D sa pomaly a opatrne motká po záhrade, prihládza si dlaňou predpotopné modré sako, mierne, krotko sa usmieva. Je rád, že bude už naveky s Andreou. Nemáme to srdce povedať mu, že my nie sme jeho stratenou láskou, že Andrea odišla asi rok po tom, čo sa D záhadne stratil, odišla do Hadej doliny za Jergušom Čobogajom. Tam po niekoľkých rokoch umrela na extrémnu slovenskosť svojho muža.

Dnes máme slnečný deň. Udierame rytmicky palicou o smetiak. Spoza plota nás pozorujú deti, ktoré sa sem zatúlali cez park z pieskoviska, ale o chvíľu pribehne pani učiteľka, zo dve im vlepí, potom ešte zo dve, a povie im, nech nabudúce nepokukujú po slintajúcich, chytí deti za ruky a odvedie ich preč. Aha, už ide!

Rodičia

Pohol sa vo mne, potom zmeravel a teraz sa už veľmi dlho nič neudialo. Je to takto lepšie? Každopádne mám pokoj, môžem si veci rozmyslieť. Jeho telo je osvetlené lúčom, čo preniká popod žalúzie a obaľuje ho do mäkkého puzdra, ktoré čiastočne pohlcuje i moje dlane, spočívajúce na úzkom, vôbec nie mužnom chrbte. Je vo mne a mám pocit, akoby jeho myšlienky boli mimo našej spoločnej samoty, ba aj mimo času, ktorý pokladám za takmer skutočný, hmatateľný – vlastne z času nieto kam uniknúť, on to však, zdá sa, dokáže, alebo túto schopnosť aspoň predstiera. Oči má zatvorené už dávno. Nie, nespí. Stojíme uprostred priestrannej a skoro prázdnej miestnosti, v dome na okraji záhrady, pri hlbokej preliačine, ktorá sa raz skracuje, inokedy zasa predlžuje, takže napríklad dnes nie je možné dovidieť na jej koniec, kde sa kedysi dvíhali ďalšie a ďalšie svahy s množstvom stavieb. Jeho hruď sa mi opiera o prsia, ale nevidí sa mi, že by to tak bolo kvôli rozkoši. Je slabý, musí sa opierať. Hlava mu niekedy klesá na moje plece, minútku tam spočinie – tvár zastretá vlasmi, na temene už rednúcimi – potom sa opäť pomaly zdvihne a znovu vidím zatvorené oči a viečka s tenkými žilkami. Spoza dverí počuť šramot. Dieťa. Hrá sa a len tak pre seba čosi neurčité ľapoce, teší sa vlastným zvukom. Bosými chodidlami vhuplo do mláky, rovno do mláky, počujem to. Isto sa ufúľa od hlavy po päty a nebude ho mať kto umyť. Zatým príde noc. Prídu tiene. Usadia sa na konároch. Keď našuchoria perie, budú väčšie ako dieťa, keď nenašuchoria, bude to zlé znamenie, lebo im nie je zima a vtedy sú silné a nebezpečné – o tieňoch čosi viem.

Rukou postupne kĺžem dolu jeho chrbtom až k zadku a ukazovákom pomaličky vnikám do análneho otvoru. Je to odvážna misia: lubrikačného gélu tu niet. Tvár nejaví známky pohnutia, ale ja sa nazdávam, že teraz už-už otvorí oči. Mýlim sa. Nevnikla som príliš hlboko, bolo to viac-menej symbolické... Je nehybný. Jeho slabé a tenké ramená mi spočívajú na pleciach a prevísajú dozadu k lopatkám ako dve handry, nasiaknuté vlhčinou. Vyplazujem jazyk a končekom sa mu dotýkam pier.

Osvetlenie sa mení. Teraz je žltočervené. Miestnosť, kde stojíme, nie je celkom prázdna, dlážku prikrýva vrstva hliny a neďaleko jednej zo stien leží kniha v sivej či takmer čiernej, zdá sa – exkluzívnej väzbe. Dieťa škriabe na dvere. Nie sú síce zamknuté, no dieťa ešte nedočiahne na kľučku, a tak si nevie otvoriť. Asi sa vyberie do záhrady a bude tam nakúkať pod kríky a hľadať čosi súce pod nohy, kamene, drevá, kusy tehál, aby si tie predmety poukladalo na kopu, postavilo sa na ne a tak sa dostalo aspoň ku kľúčovej dierke, ktorou by uvidelo naše nahé, objímajúce sa telá. Som svojím spôsobom spokojná a šťastná. Som hrdá na to dieťa, ktoré dokáže vymyslieť spôsob, ako sa k nám dostať. Keď to však nedokáže, budem hrdá aj na jeho neúspešný pokus ako na niečo pozitívne, niečo, čo posúva jeho poznanie dopredu. Keď sa o nič nepokúsi, budem hrdá na jeho vzácne umenie odhaliť beznádejnosť pokusov. Usadí sa predo dvere a začne premýšľať o živote. Na hline leží kniha. Pozerám sa na tú knihu a jemu zatiaľ jazykom ohmatávam viečka, cítim, ako sa chvejú, a teraz – teraz sa oči musia otvoriť, neotvorili sa, pozerám sa na knihu a spomínam si, ako sme v nej svojho času listovali, pravda, neodvážili sme sa obracať stránky pridlho, lebo s každou stránkou pribúdalo chladu, tmy a únavy, zmocňoval sa nás spánok, nuž sme knihu zatvorili a teraz tam leží. Prv ako jedného dňa zatvoril oči, povedal, že uzrel moje telo a pribuchol dvere a podišiel bližšie a ja som stála pred oblokom ako pred zrkadlom a mlčala som, dívala sa pred seba a mlčala, povedal, že povedal Nemali sme ani len začať listovať, ani len začať, povedal, že skríkol Ani len začať!, ja som hlesla Potrebujem to, naozaj to potrebujem, zdá sa mi, že som to opakovala celé dni a týždne, stála som nehybne a ani raz som sa na neho nepozrela, povedal, že si pomyslel, že musí odísť a potom to urobiť, len čo konečne odíde, tak to urobí, lebo vie, ako veľmi ma otravuje a ako veľmi mi zavadzia, povedal, že to urobil, keď odišiel, spravil to dlhým nožom alebo káblom vysokého napätia, necítiac pri tom úľavu, Vo sne niet úľavy, povedal, a keď sa zobudíš, niet úľavy, lebo ti neostal už ani sen, zobudil si sa, ale úľavy niet.

Potom som videla slnko. Bolo bližšie ako stromy a kríky v záhrade. Záclony som sa nedotkla. Vnikol do mňa. Pohol sa vo mne. Zatým zmeravel. Pohládzam ho po tvári a cítim jeho prirodzenie hlboko vo mne, vánok pohybuje záclonami a farby neustále sa meniaceho svetla mi prinášajú uspokojenie, nechýba veľa a naplnila by ma rozkoš, chýba vlastne iba to, aby otvoril oči a aby sa naše pohľady stretli... Ale jeho myšlienky sú mimo našej spoločnej samoty. Spoločná samota ho desí. Bojí sa každej konkrétnej skutočnosti, bojí sa dokonca rozochvenej ľahkosti viet a slov a už aj krehkých zvukov ticha. Keby som teraz rozložila čas na jednotlivé krátke okamihy, pozorovala tieto úseky a videla ich bezvýznamnosť a nezmyselnosť, pocit šťastia – alebo pocit uspokojenia – je ľahostajné, ako to nazvem – by sa stratil, vyšiel by nazmar pod drobnohľadom... Ostávalo by mi už iba privrieť oči a potom by sme stáli v objatí ako slepci. Zatvoril oči preto?

Čosi tupo buchlo. Dieťa znovu škriabe na dvere. Predsa pokus! Po chvíli sa dvere odchyľujú a už to vchádza dnu. Najprv sa to zastaví na prahu, akoby váhavo, akoby ustráchane, lebo určitú úlohu naozaj zohráva strach, podstatnejšiu však zvedavosť a túžba vidieť čosi nové a, samozrejme, vidieť to poriadne, pekne zblízka.

Zrazu sa pohol.

Pocítila som bezhraničné nadšenie. Dovtedy ochabnuté ramená ma pevnejšie zovreli okolo krku, bedrá sa pritisli k mojim a jeho úd spôsobil v mojom vnútri zmätok a ja som priam úzkostlivo sledovala jeho tvár, vpíjala som sa pohľadom do jeho očí, ktoré sa prudko otvorili. Kričal. Nepozeral na mňa, všetku pozornosť sústredil na to, čo sa nenáhlivými, opatrnými, drobnými krôčikmi približovalo ku knihe. Malo to na tvári detský, myslím nevinný, azda trošku prázdny, trošku nechápavý úsmev. Vzalo ju do rúk. Celú ju prelistovalo. Stále kričal, zatiaľ čo ja som ho mocne objímala a pokrývala celé jeho telo bozkami, každú vrásku, každú prehlbujúcu sa a predlžujúcu sa jazvu na pred chvíľou ešte mladých údoch, meravými prstami som sa dotýkala visiacich vačkov zbytočnej kože, a sily nás opúšťali. Položilo to knihu a odišlo to do záhrady ku slnku a hrám. Dvere ostali otvorené. V našej hline boli zvečnené detské stopy.