Jozef Kaščák

Živá reklama

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Text © Jozef Kaščák, 2011

© HladoHlas Group, s. r. o.

Martin 2011

www.hladohlas.sk

ISBN 978-80-89502-08-0

Jar

Jar je tu!!!

Tak už aj u nás na Orave máme jar. A s určitosťou vám môžem povedať, že prišla uplynulý víkend.

Je tam toho, poviete si, snežienky alebo podbeľ máme aj my, dokonca aj bahniatka nám už zakvitli! To je síce pravda, u nás v záhrade zapučali pred štrnástimi dňami, ale napríklad minulý týždeň sme tu mali mrazy, sneženie a nárazový vietor.

Takže: už je tu jar alebo nie? Ľudia chcú mať istotu, no zatiaľ iba konštatujú, že staré pranostiky neplatia a nové ešte nie sú.

Vlastne – ja jeden taký indikátor mám. Mojou tutovkou sú mravce. Pred tromi rokmi som si všimol, že sa mi z ničoho nič objavili v kotolni. Najprv jeden, potom jeho kumpán, hneď nato celá družina a bolo ich čoraz viac. To isté sa opakovalo pred dvoma rokmi a vlani opäť. Keď som si dal dokopy všetky súvislosti, vyšlo mi, že mravce sa v mojej kotolni objavujú vždy s príchodom jari ako jej úderný predvoj. Jednoducho hľadajú cestu z tepla ústredného kúrenia do čoraz teplejšej a prebúdzajúcej sa zeme.

Prirodzene, vždy spolu zápasíme o životný priestor, ale s pomocou rôznych sprejov, kried a pascí sa mi ich zatiaľ vždy podarilo z domu vypudiť. Tí, čo prežili, si vzápätí postavili mravenisko pod oknom mojej kotolne. Určite preto, aby to nemali na jeseň ďaleko naspäť do pohodlia ústredného kúrenia.

Keď sa začnú sťahovať, dám vám vedieť. Ale skôr ako v novembri do nebude. Aj keď – ktohovie.

Osud

Na gymnáziu som mal spolužiačku Moniku a hneď pri prvom stretnutí to medzi nami poriadne zaiskrilo. Ja som bol galantnosť sama, zatiaľ čo ona ma od prvej chvíle nemohla ani vystáť. Trpezlivo ma ignorovala celé 4 roky a pokračovalo to aj po maturite. Ak sme mali stretnutie, na ktoré som prisľúbil účasť, ona určite neprišla. Naši bývalí spolužiaci z nás mali zábavu, ja som netušil, ktorá bije, a Monika vytrvalo mlčala.

Záhadu sa mi podarilo vylúštiť tento týždeň, keď som
Moniku stretol v jednom martinskom obchodnom centre. Tlačila pred sebou košík, v ňom okrem nákupu kvočal malý chlapček a mal jej oči.

Napodiv sa tentokrát ona prihlásila ku mne. Vystískala ma, ba dokonca pozvala na čaj. Kým jej syn sa pokúšal v detskom kútiku zlomiť si krk, my sme si povedali veci, ktoré boli medzi nami viac ako 20 rokov. Monika na mne od prvej chvíle neznášala jedno – moje meno. Znie to neuveriteľne, ale Jozef sa volá jej dedo, otec, brat, ujo, krstný tatko, birmovný otec a približne 15 ďalších bratrancov. „Ty si za nič nemohol, to len ja som to meno nenávidela. Okolo mňa boli odmalička iba Jozefovia, Jožkovia, Jožovia a Dodovia,“ uzavrela jednu kapitolu svojho života Monika.

Tento príbeh má samozrejme aj pointu – môžete trikrát hádať, ako sa volá jej manžel a synček. Tomuto sa hovorí osud, pred ktorým Monika neunikla. A myslím, že je s tým vnútorne zmierená a šťastná.

Dodatočne želám všetkým Jozefom, nech im meno ešte dlho a dobre slúži.

Trampoty tuctového básnika

Skromne priznávam, že sa mi počas môjho života podarilo napísať niekoľko básničiek. Nešlo o nič svetoborné, Parnas môj útok ani nezaregistroval a s múzami to bola iba taká nezáväzná flirtovačka. Zatiaľ mám na konte tri zbierky veršíkov, prispel som do viacerých zborníkov a niekoľkokrát ma vzali na milosť v časopise pre začínajúcich literátov.

Lenže nedávno ma postretlo niečo zvláštne. Oslavovali sme s kamarátmi a jeden z nich sa posťažoval, že mu chýbajú vhodné texty, ktoré by mohol spievať. Len tak z roztopaše som zarýmoval jednu svoju dávnovekú báseň a kamoš ju vzápätí z recesie zhudobnil. Onedlho nová pieseň zaznela z pódia pri jeho vystúpení a dokonca ma vytiahol na javisko. Reku, pozrite ľudia, to on vypotil tú vtákovinu.

Vzápätí nabrali udalosti rýchly spád. Suseda odvedľa vyhrala s inou mojou básňou triedne kolo Hviezdoslavovho Kubína a recitačný krúžok z inak celkom normálnej školy dokázal poskladať z mojich veršov lyrické pásmo pod názvom Vešiak. Akoby toho nebolo dosť, približne dva týždne vylepšuje nadávkami moje rýmovačky jeden uletený šuhaj, ktorý sa hrá na rapera. Sumár bizarných situácií vyvrcholil pri oslavách okrúhleho výročia založenia gymnázia, kam som asi pred sto rokmi chodil. Hneď dve moje veršovačky zdobia pamätnicu školy a uvažuje sa o znovuvydaní mojich básnických zbierok, ktoré sa v tunajšej knižnici z neznámych príčin stali bestsellerom. Mám dokonca informácie, že niektoré mnou vypotené strofy zdobia ružové denníčky miestnych šestnástok.

To všetko ma prinútilo, aby som si po rokoch opäť prečítal vlastné veršované výtvory. Mám z nich zmiešané pocity. A s obavami si predstavujem, ktoré asi tak ozdobia môj náhrobok.

Kúpeľňa

Potrebujem zariadiť novú kúpeľňu, a tak som sa podujal na študovanie katalógov, časopisov aj hotových stavieb. Pri návšteve jedného podnikateľa som pochopil, že dlažba a kachličky už  ani zďaleka nie sú tým najdôležitejším.

Tak napríklad jeho sprchovací kút obsahoval zabudované masážne trysky, vývody na paru, špičkovú klimatizáciu s dvojitým okruhom a dokonale vodotesnú stereo súpravu, ktorej výkon by dokázal ozvučiť tanečnú zábavu v hociktorom kultúrnom stredisku.

Vaňa mala toľko masážnych a relaxačných trysiek, koľko je dní do roka, špeciálne dýzy na detoxikáciu organizmu a integrovanú učebňu cudzích jazykov, ktorá vás hravo dostane do hladiny alfa.

Posedenie na modernej záchodovej mise dokáže spríjemniť ohrievaná doska, decentná hudba, jemnučká vôňa parfumu a splachovač, ktorý vydáva zvuk šuštiacich bankoviek.

Kúpeľňa dneška sa stala pre podnikateľa územím, kde má svoje pevné miesto počítač s internetom, telefón s faxom aj televízor. Nechýba obrovské zrkadlo s kabínou na prezliekanie a, pre každý prípad, malý oltárik.

Podľa vlastných slov trávi spomínaný podnikateľ v kúpeľni štyri až päť hodín denne. Pri všetkých tých vymoženostiach ho obdivujem, že má vôbec čas sa umyť.

Knihy

Voľakedy býval marec mesiacom knihy. Lenže doba pokročila a zrýchlila a dnes majú slovenské knižnice nanajvýš týždeň knihy. Ako by to nestačilo, štatistiky dokazujú, že ľudia čítajú čoraz menej.

Pritom pre moju generáciu bola kniha všetkým. Nebolo počas detských hier na čo sadnúť? Vyriešili to štyri hrubšie slovníky. Rozhegala sa doma skriňa? Podložili sme ju knihou. A ako nás trestali za zlé známky? Nuž, nekúpili nám žiadnu literatúru.

Otec môjho spolužiaka raz pri jarnom upratovaní porozbíjal krištáľ v obývačkovej stene. Pobral sa do kníhkupectva, do jednej police nakúpil knihy so žltým, ružovým a červeným obalom a do druhej s modrým, zeleným a fialovým. Tretiu voľnú policu obsadili biele a čierne väzby a napokon vo štvrtej sa ocitli hnedé, sivé a strieborné výtlačky. Taká knižnica je na celý život, pretože ostane neporušená.

Náš obľúbený sused váži viac ako 150 kíl. Už z toho vidieť, aký je to vášnivý čitateľ. Sám tvrdí, že za všetko, čo je v ňom dobré, vďačí literatúre. Kuchárskej.

Spomínam na knihy, ktoré som zhltol za jeden deň. Nad inými som sa smial tak, že mi trvalo aj dva týždne, kým som ich prelúskal. Poniektoré boli ako slabé ženy – viackrát som sa s nimi vyspal, no najradšej mám také, ktoré mi kladú provokujúce otázky; obľubujem tie, kde autor zachádza príliš ďaleko, aby sme my, čitatelia, došli dosť ďaleko. Knihy sú podľa mňa najúžasnejší výdobytok civilizácie; životodarná šťava pre mozog, zdroj adrenalínu, zábavy, ale aj bezsenných nocí.

Mne jeden Týždeň či Mesiac knihy nestačí. Knihy sú na celý život.

Diagnóza

V čakárni u lekára sa cítim ako na vlakovej stanici. Prichádzajú a odchádzajú ľudia, posedia, navzájom sa poľutujú a porozprávajú, ako ide svet. Niektoré postavičky stretávam v čakárni permanentne. Za tie roky poznám ich chorobopisy, viem čo radi varia na obed, ako ich zlostia deti a hnevá počasie. Jeden z takýchto pacientov sa však vymyká môjmu chápaniu.

Prvýkrát som si ho všimol približne pred 20 rokmi. Čakal tam v sivom obleku a vyleštených čiernych topánkach. Silné okuliare mu dodávali prísny výraz a on sa s ním milerád podelil. Každého pacienta podrobil krížovému výsluchu. Zisťoval, čo ho trápi, odkedy a aké to má sprievodné príznaky. Vypočúvanie zakončil diagnózou, ktorá síce nemala s chorobou nič spoločné, zato však niektorých poslala domov aj bez návštevy ordinácie.

Sem-tam nabral niekto odvahu a skúšal zistiť, čo trápi jeho. Vždy však nasadil výraz človeka tesne pred posledným pomazaním a potom vyriekol komplikovane znejúcu diagnózu, ktorá mala najbližšie ku chronickým problémom ťažko pracujúceho baníka.

Až jedna babka mi prezradila, že starší pán bol po celý život úradníkom a funkcionárom. Údajne takým neschopným, že mu vždy pridelili buď prácu, kde nemohol nič pokaziť, alebo ho šupli do kolektívu, kde to zaňho urobil niekto iný. Dvadsať rokov viac ako často navštevuje lekárov, ale nikto nevie presne určiť, čo mu je. Zvyčajne to skončí diagnózou nejakej choroby z povolania.

Ak je to pravda, potom ňou paradoxne trpia aj tí, ktorí nikdy nič nerobili.

Nebojsa

Dnešné deti ovládajú vďaka filmom a náučným knihám také veci, o akých sa nám nesnívalo. A čo je úplne najhoršie – presne vedia, kedy ich majú použiť. Poviem vám, na dnešné decká strašiaky z minulosti neplatia. Viem to z vlastnej skúsenosti.

Tato: Prosím Ťa, prestaň besnieť a začni upratovať, lebo…lebo zajtra pôjdeš k zubárovi.

Syn: Ale mňa zúbky nebolia.

Tato: Počkaj, keď Ti ich bude ujo zubár vŕtať. Potom budeš banovať, že si si pred spaním neupratal izbu.

Syn: A čím mi ich bude vŕtať? Gator-Gliddenovou vŕtačkou?

Tato: Čo?

Syn: V Nemovi zubár vŕtal zuby Gator-Gliddenovou vŕtačkou.

Tato: Aha. No aspoň si videl, ako ten pacient v kresle strašne kričal.

Syn: Ale nemusel, keby ujo zubár použil Šilderovu metódu.

Tato: Nevravel som Ti, že si máš upratať hračky?!

Syn: A čo mi vlastne zajtra bude vŕtať?

Tato: Akože čo? Predsa zub!

Syn: A ktorý?

Tato: Taký, čo Ťa bude najviac bolieť.

Syn: To bude asi podráždený koreňový kanálik. Ale keď ujo zubár používa pilníček Hedström, pacienta to nebolí.

Tato: Také somariny ovládaš, ale aby si si aspoň raz sám od seba urobil poriadok, tak to nie! Len sa tu hore-dolu šuchceš a bezo mňa nič neurobíš. Čo je toto moja izba?

Syn: Na koreňový kanálik sa používa špeciálna výplň, na ktorú sa zasvieti červeným svetielkom a zúbok je ako nový.

Tato: Hej. A hlavne, že som zase za Teba upratal ja! To sa musím každý deň takto rozčúliť? Zase ma z Teba bude bolieť hlava!

Syn: Keď Ťa bolí hlavička, mal by si si dať dobrý čajík, ľažkať si, pokrčiť nožičky a zavrieť očká. A ja Ti porozprávam, ako sa dajú bezbolestne vŕtať zuby.

Tato: Bože, len to nie!

U psychoanalytika

Môj kamarát Fedor je úspešný podnikateľ. Medzi obchodníkmi má povesť žuly, ktorú neobmäkčí nič okrem zrealizovanej bankovej transakcie na jeho konto.

Iba raz do roka zhadzuje Fedor svoju nekompromisnú identitu. Koncom marca starostlivo zagarážuje terénny džíp a svokrovi zabaví starého žigulíka. Oblečie si obstarožný oblek pamätajúci Brežneva na čele strany a vlády a takto vyfintený ide podať daňové priznanie.

Fedor je z tej dlhoročnej hry poriadne vykoľajený. Je mu jasné, že každý rok vykazuje vysoké náklady a biedny zisk a je len otázkou času, kedy to praskne. Roky fingovania ho predsa len poznačili a pomaly sa z neho stal chodiaci neurotik. V akomsi pánskom magazíne našiel informáciu, že spomínané problémy hravo vyrieši psychoanalytik. Keďže Fedor je mužom činu, k jednému takému sa okamžite objednal.

S nadšením nám potom líčil, ako sa na prvom stretnutí dostal do tranzu, počas ktorého vysypal zo seba takmer všetko, čo ho za tie dlhé roky vnútorne zožieralo. Počas druhej terapie šiel ešte ďalej, až na dno svojho podvedomia – a zrazu sa pred ním z ničoho nič zjavila prekrásna dievčina. Na štvrtom sedení malo dievča na sebe už iba priesvitnú košieľku. Psychoanalytik síce Fedora dôrazne varoval, že je to len ilúzia, ale jeho pacient si nedal povedať a siahol na ňu.

A tak prišiel Fedor medzi nás s poriadnym monoklom.
Vysvitlo, že ilúzia nepatrila jemu, ale psychoanalytikovi.

Koniec ukážky

Vydal HladoHlas Group, s. r. o., v roku 2011
ako svoj 17. titul.

www.hladohlas.sk

Návrh obálky: Zrno, Dolný Kubín

Grafická úprava: Zrno, Dolný Kubín

Vydanie prvé, 2 013 kusov

Vytlačila tlačiareň P+M, Turany 2011, www.p-mtlac.sk

Objednávky:

HIRAX Shop, Rumunskej armády 1/6, Martin 036 01

www.hiraxshop.sk, obchod@hirax.sk

Kontakt na autora:
joz123@atlas.sk

ISBN 978-80-89502-08-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2011