Oliver Bakoš

O učiteľoch a ľuďoch

 (Ukážka)

Elektronická kniha

Title: O učiteľoch a ľuďoch
ISBN 80-89129-07-2 (slovak edition)

Copyright © Oliver Bakoš, MMIII
Cover © Milan Prekop, MMIII
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Motto:

Keď je more pokojné, môže byť kormidelníkom ktokoľvek.

Seneca

Myslieť v záujme štátu

Nikde na svete nie sú také večery ako na Slovensku. Slnko, ktoré vychádza v bývalom Sovietskom zväze, ešte chvíľu praží ľudstvu na hlavu v Rakúsku a v bývalom západnom Nemecku, potom sa nadýchne demokracie v Anglickom kráľovstve, aby s úľavou opäť našlo Wall Street. Šero nastupuje takmer nebadane a Slovensko ho využíva na tvorbu nových politických koncepcií, o ktorých donekonečna morfondíruje. Ani tento večer nemohol byť iný. Kým hlásateľkám v televízii dokončievali mejkap, aby s pôvabom prečítali zoznam každodenných vrážd v jednotlivých regiónoch, na spestrenie poprekladaný šarmantnými príťažlivými zábermi na operáciu oka alebo hrubého čreva, na periférii hlavného mesta pri výpadovke, sa už rozhorel ohník dvoch, na prvý pohľad beznádejne zanedbaných bezdomovcov – Goméza a Kepiho. Tmavnúce okolie pretváralo svit ohníka na veľkú žiarivú krištáľovú guľu, v ktorej sa budúcnosť Slovenska črtala v nejasných, ale o to optimistickejších víziách. Tie priamo zo sietnice odvážne prerážali cez kalnú krvavú vrstvu vonkajšieho oka a prebehnúc popri mohutných pestovaných karpinách vyrážali do priestoru. Pritom využívali plamienky pahreby ako spoločné projekčné plátno. Gomézovi a Kepimu v tom nepomáhal nikto, čo sa týka inšpirácie, mohli sa spoľahnúť iba na niekoľko škatúľ osviežujúceho jablkového vína, aby – akoby spolu so Slnkom – pomocou fantázie prekonávali onú vytúženú púť Slovenska od bývalých krajín Sovietskeho zväzu po Wall Street. Obaja bezdomovci, Kepi i Goméz, sa totiž práve v tento večer rozhodli myslieť v záujme štátu. Okrem nich to na Slovensku nikto nerobil.

Dajaký poslanec bezvýznamnej strany to síce z času na čas spomenul, ale iba s akýmsi krivým a rozpačitým úsmevom, s ktorým modelka kráča po pódiu a nesie na sebe odpornú zmäť tkanín extravagantného návrhára. So štátom nikdy nechcel mať nikto nič spoločné. Ak sa hocikoho v televízii priamo spýtali: „Chceli ste vy niekedy tento štát?“, odpovedal ako malý chlapec pristihnutý pri krádeži: „Ja? Nie! Nikdy! Ako vám to mohlo napadnúť?“ Každému hneď muselo byť jasné, že je to slušný bezúhonný človek, teda že v parlamente alebo vo vláde je iba preto, lebo iba tam je imunita. A hľa! Kepimu a Gomézovi napadlo práve toto: milovať štát. A štát pritom začínali ľúbiť od jeho zvyškov.

„Vieš, Goméz, musíme sa venovať odpadu!“ vytryskli z Kepiho prorocké slová. V súvislosti s láskou k štátu ich do večerného ticha opatrne vyslovil ako prvé.

„Veď sa venujeme odpadu!“ zamrvil sa Goméz a znepokojene sa poškrabkal kdesi vpredu, medzi vreckami na nohaviciach.

„Ale my sa mu musíme venovať inak!“ zasnene pokračoval Kepi, skrútiac sa trochu nabok, aby sa mu lepšie myslelo.

„Ako inak?“ prezvedal sa Goméz. Z náprsného vrecka zelenosivého saka opatrne vylovil ohorok sviatočnej dĺžky a veľkosti. S pôžitkom si k nemu pričuchol, pomrvil ho a spokojne sa chystal k silnej rozkoši bafania a chrchľania. Ak si človek nazbiera kvalitné ohorky, námaha sa mu vždy vráti a môže premýšľať sústredenejšie.

„My sa musíme odpadu venovať náruživo! Ako sa venuje sekta veriacim! My musíme odpad pochopiť, musíme ho spoznať, musíme ho roztriediť! Musíme pri ňom využiť tvorivé schopnosti, ako tí najlepší z nás!“ rozvíjal Kepi veľkú myšlienku. Jej tlak ho zovrel takmer do embryonálnej polohy.

„Čo má odpad s tvorivými schopnosťami? Zbieram, čo vidím. Aby som sa na všetkých mohol vysrať!“ vyhlásil dôstojne Goméz a dôrazne potriasol šticou, nápadným neošetrovaným útvarom, skrášľujúcim zvyšok ošumelej postavy. Už dávno sa v ňom vlasy navzájom pohádali a pomiešali, pevne rozhodnuté z Gomézovej hlavy emigrovať. Zatiaľ síce neopustili pôdu rodnej hlavy, ale bolo takmer isté, že každý sa už chystá vykročiť svojou vlastnou cestou.

Kepiho nepochopenie nikdy nezastrašilo: „Všetko, Goméz, všetko, čo máme na sebe, je odpad! Aj všetko, čo máme v sebe, je odpad! Odpad nás kŕmi a zahrieva. Vypĺňa nám sny, berie nám všetok čas. Iba preto sa mu podobáme.“ O odpade Kepi hovorieval podrobne a rozvláčne ako barokový literát o úcte k trónu. „Každý človek, Goméz, každý je tu ako odpad. Nielen bezdomovec.“

V celom následnom monológu Kepi zo seba súkal štátnické múdrosti ako mladý politológ: Vec odpadu je nepoužívaná, často však použiteľná ako neprišitý gombík. Napríklad stará nabíjačka batérií, v ktorej sa iba čosi poondialo. Alebo ani nemuselo. Pôvodný majiteľ – podnikateľ si kúpil celkom nový voz a už ju nepotreboval. Zo starých vecí hmotnej povahy sa zvliekal ako z hadej kože, aby zostal pre prítomnosť nevinný a čistý ako anjel. Ťažkú hmotnú starnúcu manželku nahradila anjelská éterická blondína, nabíjačku batérií drahý servis s bufetom. Aj rodná krajina zrazu zastarala, oťažela, zmenšila sa. Nemohol ju vidieť pod turbokrídlami nových snov, ktoré ho unášali do vilky v Španielsku či k exotickým ostrovom. Tak rozprával Kepi.

Goméz síce vyslovil želanie, aby sa podnikateľ zodral na smrť svojimi novými sexuálnymi radovánkami, ale Kepiho už nebolo možné zastaviť ani servilným súhlasom. Vatra ožiarila jeho tvár práve vo chvíli extatickej vešteckej vízie. V nej Kepi za všetkým uzrel peniaze, ktoré na Slovensku nefungujú tak, ako by mali. Pôsobia ako veľká odstredivka a rozhadzujú bezmocných postihnutých obyvateľov po blízkych i vzdialených krajinách. Slovenský štátnik sa rozhodne zaviesť národ aj s menšinami do Európy a o pol roka ho už ochrankári vykupujú zo zajatia od domorodého kmeňa v Patagónii. Vymieňajú ho za zrkadielka a plastové karty. Dôležité je, pokračoval Kepi, že za to nikto, ale nikto nemôže. Domovom slovenského vlastníka je dnes celý svet, do ktorého vyráža načisto zglobalizovaný. To, čo zanechá doma, je už len odpad. Kepiho a Gomézov prirodzený sektor sa preto stáva fundamentálnou otázkou celého národa. Tak hovoril Kepi, kým sa mu z rozrušenia nezačalo čkať.

„No a čo s tým? Je to kravina! Kravina je to, čo sa ťa netýka!“ prerušil ho nespokojný Goméz a pristrčil mu škatuľu s vínom.

„Týka, týka!“ nadšene vykrikoval Kepi. Chlipol si a hneď sa mu uľavilo. „Týka sa ma, lebo my sme bezdomovci, my sme objektívni! Nás už každý predal a zabudol!“

„Kepi – prečo to vôbec hovoríš?“ zapálil si Goméz konečne šiestou či siedmou zápalkou zvyšok vytúženej cigarety a chystal sa na svoju reč. Podľa jeho názoru, protiklady na Slovensku sa až tak veľmi zjednotili, že jeden trčí z druhého. V tejto skrumáži sa premietajú aj do všeľudských symbolov, ktoré potom vôbec nenachádzajú pochopenie a oporu v živote obyčajného človeka. Natoľko sú už protiklady poondené, že potom doondejú aj najstarší symbol – Slnko. Symbol zrodu a života! Achnaton. Apolón. Slnečný voz boha Hélia. Amaterasu Omikami. Koperník. Čo sa na slnku dá skryť? Na slnku je všetko jasné ako preteplený pohár whisky – úpal, zvracanie i následná fotosyntéza, pri ktorej sa ľudské telo pokrýva hojivou masťou. Ale na Slovensku sa už ani na Slnko nedá spoľahnúť!

Goméz vo svojej dlhej reči pripomenul Kepimu ich spoločnú cestu za večným ideálom, teda za Slnkom, ktorú úmyselne vykonali pred rokom pri oslave Kepiho narodenín. Vykročili ráno z Hlavnej stanice a prvé cestovné pivo si dali z plechovky. Pomaly a dôstojne odkráčali takmer priamo na východ, teda k Rýchliku, neskôr k Mamutkovi. Keď sa dostali okolo jedenástej na Obchodnú ulicu, hulákali ako miniaturizovaný prvomájový sprievod. Ale Slnko, tento spoľahlivý maják, sa medzitým premiestnilo nad Petržalku. Vytrvalo kráčali za ním až na zastávku dvanástky pri hoteli Danubius. Predtým, teda pozdĺž Ventúrskej, alkohol ešte stále chápali iba ako prostriedok a nie ako cieľ. Už nerobili na verejnosti hluk, ba ani prudké pohyby. Opierali sa pri chôdzi mĺkvo jeden o druhého, ale nohy ich neposlúchali. Ďalej za Slnkom sa preto presúvali električkou. Cez Karlovu Ves až do Dúbravky, kde napokon spolu so Slnkom zapadli. Slnko kamsi do Rakúska, oni do malého bistra – na poprávku.

V tom spočíval Gomézov dôkaz, že aj keď všetci idú za rovnakým ideálom, nemusia ísť tým istým smerom a takmer vždy sú niekde inde ako ideál. Teda Slnko zostáva majákom všetkého živého, lenže živé stále blúdi medzi sebou. Podobne sa aj malá krajinka, sledujúc ideály celej zemegule, keď smeruje za Slnkom na Wall Street, môže občas ocitnúť na ne;čakaných miestach. Napríklad tam, kde pred chvíľou bola Patagónia. „Buďte radi, že tu nemáte Argentínu!“ povie na to ministerka. A vo vzťahu k obehu Zeme má úplnú pravdu. Vo všetkom ostatnom ide o takzvané Kepi-Gomézovské zakrivenie. Kruh, po ktorom obieha obchod či priemysel, sa môže krútiť celkom iným smerom ako kruh turistiky. Kruh školstva sa musí dokonca vrtieť smerom opačným. Z Portugalska kruh školstva preberie školský systém, z Belgicka a Anglicka grantový systém, počet vyučovacích hodín či študentov, z USA systém hodnotenia učiteľov a vedcov a výsledok napokon všetkým vyrazí dych. Kruh školstva sa na svojej púti zrazu pevne spojí so slovenskými školami, v ktorých tečú strechy, vykuruje sa minimálne a v ktorých sú nezriedka aj „suché“ záchody, teda zasraté smradľavé latríny bez umývadla. Platy učiteľov sú odrazu ako v Minsku, všeobecné spoločenské uznanie ako od Červených Kmérov v Kambodži, možnosti uplatnenia aspoň ako v laponskej tundre. Ministrovi nezostane už nič iné, než naliehať na udivených ďalej slúžiacich penzistov, aby učili deti „tvorivo myslieť“. To je sama osebe nanajvýš tvorivá myšlienka, pritakával Gomézovi priateľ. Ale musia. Ak nechcú každý mesiac dostať trinásty plat, veď už ho raz okúsili a nebolo to ani pol platu.

„Ide... Ide tu len o odpad!“ opustil Kepi náhle embryonálnu polohu. Myšlienky na rýchle zlepšenie svojho postavenia považoval v danej chvíli za zbytočné, lebo v tom ešte nikto technologicky neprekonal modernú ľavicu. Moderná ľavica ráno hovorí o chudobe, poobede si vzydvihne prvú cenu v lotérii, a už večer je vo frakoch v „Smotánke“. Pri bohatom bufete tam namiesto dialektiky zvŕta moderátorky. Túto cestu Kepi vzdal a slepo vychádzal zo stavu vecí aké sú, a nie aké by mali byť. Kde nie je vôľa, tam nie je ani cesta. „Goméz, my sme bezdomovci! Sme?“

„Sme,“ súhlasil Goméz.

„Iba my presne vieme, kde nemáme domov! Vieme?“ mieril Kepi do neurčita.

„Vieme,“ vzdychol Goméz.

„Iba my presne vieme, ktorý domov nie je náš. Vieme?“ Kepimu to pálilo.

„Vieme. Vieme. Vieme!“

„Nás už odrbali všetci! Neodrbali?“

„Odrbali! Ale ty iba trikrát!“ načrel Goméz do spoločenských dejín.

„Veď my sme predvoj tejto spoločnosti! Sme jej elita! My sme to stihli prví! Chápeš?“ neprijal bezzásadové odbočenie Kepi.

„Chápem! Teda to nechápem!“ ostražito sa naježil Goméz. Ako predvoj sa cítil, ale nie ako elita. „Veď si hovoril, že odpad treba zbierať tak, aby bol ako my dvaja – v záujme štátu!“

„Áno. Je to už predurčené. Vyššie spoločenské skupiny postupne všetko zahodia a odcestujú,“ vyhlásil Kepi, „a triediť to tu potom budeme my!“

„Ako to budeme triediť?“

„Ako štát fabriky. Všetko je možné rozdeliť na „to, čo potrebujem“ a na „to, čo nepotrebujem“. Nepotrebujem? Nepotrebujem to? Pic aj celú banku do kýbľa, a za jednu korunu! Zober si ju a odpáľ na Bahamy... sedlák! A tak to bude aj s našim odpadom!“

„Ale veď to sme robili aj doteraz!“ Goméz nad veľkým projektom mávol rukou. Zhodnotil ho slovom, ktoré pejoratívne označuje ľahkú ženu.

„Goméz, neblbni! Je v záujme štátu aby mal odpad?“ nedal sa Kepi.

„Nie je!“

„Ale je! Pýta si štát rodné číslo, keď si kúpiš žemľu alebo si ho pýta v dotazníku na smeti? Pýta si majetkové priznanie od nemajetných?“ položil Kepi zásadnú otázku.

„No... Zatiaľ... veď pýta...“ Goméz zostával nedôverčivý, lebo žiadna veľká myšlienka sa stále nevynárala.

„Tak vidíš. Sú tam mozgy, ktoré myslia! Presne vedia ako to skončí! Štát už dnes vie, že my sme jeho ľudia. A čím nás bude viac, tým aj štát bude zaujímavejší! My sme prví, ktorí nebudú pasívne počúvať od štátu, že – „ty si môj“. To sa dnes ešte štát bezdomovcom hanbí dať najavo. Každý iný bezdomovec by štátu hneď ziskuchtivo povedal: „Tak sa staraj, chlapec!“ Ale my, hoci tiež bezdomovci, my – Kepi a Goméz, budeme prví, ktorí mu povedia čosi iné: „Počúvaj štát, už viacej nie takto – nie my sme tvoji, ale ty si náš!“ Kepi sa zrazu rozcitlivel a nadchol. Jeho duša náhle pocítila lásku k štátu, porovnateľnú iba s láskou k celému ľudstvu. Odrazu sa postavil a obrátil smerom, z ktorého malo o pár hodín vyjsť ich obľúbené Slnko. Do očí sa mu tisli slzy a hlasom preniknutým najhlbším citom deklamoval slová strašnej neporušiteľnej prísahy, v ktorej súčasne zaznel sľub, nádej i odhodlanie: „Štát náš! Aj keby si nevládal myslieť v našom záujme, budeme my bezdomovci, my – Kepi a Goméz, a to celkom nezištne, myslieť a konať v záujme tvojom!“

Slnko, ktoré sa o pár hodín skutočne vynorilo na obzore, ich tentoraz našlo v hlbokom spánku. Pozlátilo kadere svojich verných hrdinov rannými lúčmi a zistilo, že na ich pokojných uvoľnených tvárach pohráva úsmev. Lebo do ich snov sa premietla skutočnosť, že tento štát na svojej púti, už nikdy nebude celkom sám.

Kepiho a Goméza nezobudilo jasné slnečné svetlo, ale veľký tresk. Obrovský čierny bavorák zozadu zaklinený v starej svetlomodrej škodovke už z diaľky evokoval neformálne stretnutie vlády s obyvateľstvom. Z bavoráka ladne a hybko vystúpili ochrankár a potom minister. Občianky cestujúce v škodovke ich nemohli náležite uvítať, pretože obe sa v bezvedomí anonymne váľali na sedadlách. Bezstarostne a mierne pritom krvácali. V bezvedomí nebrali na vedomie nič, teda ani ministra. To je určitá nevýhoda našej občianskej spoločnosti, lebo v nej sa často stiera rozdiel medzi vedomím, bezvedomím a nevedomím, ktorý tak jasne možno rozlíšiť v učebniciach psychoanalýzy. Vláda väčšinou robí iba to, čo obyčajnému človeku pri zdravom rozume ani nenapadne. Keď človek sleduje nariadenia vlády, akoby pozoroval divé slepé inštinkty vyvolávané nejasnými archetypmi. Vybičovanú formu týchto temných vášní vláda sublimuje v oblasti školstva.

Kepi a Goméz sa posadili a sledovali drámu ako na javisku. Ochrankár mobilom privolával políciu a sanitku, druhý nazízal cez predné okno do škodovky a ostatných oboznamoval s vnútornou situáciou: „Asi žijú... jedna sa pohla... Nie veľmi, iba trochu...“, konštatoval zaujato. Minister sa medzitým venoval šoférovi, ktorý bral udalosť s pokojom stoika.

„Ako to jazdíte, Miško? Veď sme nabúrali!“

„Za to ja nemôžem, pán minister. Stáli tu! Ja som im to nekázal!“ spravodlivo sa rozhorčoval šofér.

„Ale boli na tomto... na odstavnom pruhu!“ mračil sa minister.

„To nie je parkovisko!“ tvrdil šofér s nadhľadom, ktorý človeku umožňuje poznanie večnej pravdy.

„Je to auto vôbec poistené?“ spýtal sa minister s nepredstieranou obavou o štátny majetok. Štátny majetok sa pri stretnutí so súkromným veľmi často zmení na kopu šrotu.

„Jasné! Veď sa nič nestalo...“ roztržito odvrkol šofér a študoval predný nárazník rozbitého bavoráka. Pozrel sa aj pod auto, či nič netečie. Minister sa však medzitým sústredil na vlastný oškretý prst. Bolesť palca v ňom vyvolala slabší posttraumatický šok a azda iba preto sa zmätene domotkal k ležovisku Kepiho a Goméza.

„Videli ste to? Videli ste to?“ ukazoval im cestou obraz nehody s následkami.

„Ja som spal!“ pohotovo a alibisticky odsekol Kepi. „Ja som spal!“ pridal sa aj Goméz, ktorý sa tiež rozhodol hovoriť iba pravdu. „Zobudili ste nás!“

„Ako?“ spýtal sa zarazený minister s nepredstieraným záujmom. „Vy ste spali tu... v divej prírode...? Čo tu vlastne robíte...?“

„Večer sme tu chľastali a potom sme zaspali. Pri ohníku. Na vzduchu. Ojój! To my radi!“ ochotne sa ujal vysvetľovania Kepi. Aj Goméz potvrdil, že na vzduchu a pri ohníku je to „pohádka“.

„Tu ste pili? A sami?“ spýtal sa so záujmom minister a hľadel na nich zhora, ponad oškretý prst. V tvári sa mu zračila zreteľná bolesť prýštiaca z prsta, ku ktorej sa pripojila oveľa silnejšia bolesť – bolesť nad trýznivým postavením národa, ktorý je nútený chľastať v prachu ciest. Fyzická a štátnická bolesť sa v ministrovej tvári spárili a minister sa podobal na sochu národného buditeľa, ktorá sa sama tresla kladivom po palci. Hodnú chvíľu iba toporne stál, lebo hľadal tému, ktorá na Slovensku vždy ľudí spojí. Teraz ňou ale nemal byť šport... pýtalo si to čosi také hlbšie... humánne a pritom nezáväzné.

„Čo ste tu pili?“ spýtal sa napokon minister.

„Čučo. Ešte zostalo. Jebnite si!... Teda... Prepáčte... Ponúknite sa!“ Kepi pracne roztrhol nenačatú škatuľu vína a ochotne a veľkoryso ju podal ministrovi. Ten ju uchopil zdravou rukou, s chuťou sa z nej trochu napil, pričom si škatuľu naučeným pohybom znalecky pozrel proti svetlu: „Takto skoro ráno!“ povedal sám sebe vyčítavo. S poďakovaním víno vrátil, upravil si manžetu na boľavej ruke a pozoroval ruch pri autách. Ochrankári už opatrne vytiahli ženské telá zo škodovky a vystreli ich na trávniku kúsok od nehody. Dopravná polícia po chvíli prifrčala a policajt fotografoval následky. Druhý policajt s malým kolieskom na paličke márne hľadal stopy brzdnej dráhy. O chvíľku priujúkala na miesto aj sanitka. Sanitári sa rozbehli k zraneným ženám, ale zarazil ich šofér Miško. „Minister je zranený!“ zastavil ich rozhodným tónom. „Je to minister!“ zdôraznil. Zaznela z toho výzva podfarbená lojálnosťou, zásadnými štátnymi prioritami, váhou zdravotnej poisťovne a kdesi na pozadí bolo cítiť aj jemný kontrapunkt investigatívnej žurnalistiky či usilovnej a nekompromisnej prokuratúry, ktorá nikdy neváha, ak ide o zdravie vyšších ústavných činiteľov. V podtexte sa dalo jasne prečítať: „Ošetrujte si vy, chlapci, koho len chcete! Do toho vám ja nič nehovorím. Ja som vám ale povedal, že minister nie je O.K...“ Všetkým bolo jasné, že ide o oddaného šoféra, dobrého päťdesiatročného chlapca.

„A kde leží minister?“ pre istotu obaja rýchlo pochopili Miškove pedagogické usmernenie. Opatrne prekročili ležiace ženské telá a nazreli do prázdneho vládneho auta. „Hen... stojí... pri tých vandrákoch!“ ochotne im šofér Miško ukázal prstom miesto a už sa venoval policajtovi: „ Máte toho veľa, čo?“

„Dnes ani nie... Akou rýchlosťou ste išli?“

„Normálne... takou päťdesiatkou!“ Bolo to pravdepodobné, lebo vládne autá zvyčajne po diaľnici nejazdia rýchlejšie.

„Vodič! Ja sa vás vážne pýtam!“ urazil sa policajt.

„Tak šesťdesiatkou!“ neochotne zmenil Miško názor, ale bolo vidno že iba preto, aby bol policajt spokojný.

„Brzdili ste?“

„To sa nedalo!“ rozhodil Miško rukami. „Prečo?“

„Dve rozmlátené autá a všetci pritom spali! Dúfam, že vy ste nespali?“

„Ja som nespal!“ pobúrene sa ohradil vodič Miško. „Ja som mal mikrospánok!“

Medzitým zdravotníci skúmali ministrov prst. Významne na seba pozreli a odobrali sa k sanitke.

„Dáme mu fľajster?“ spýtal sa prvý.

„Načo? Máme ich málo!“ premýšľal druhý.

„Je to minister!“ upozornil prvý.

„Ale dlho už nebude. Stopil tú veľkú budovu...“ štátnicky usudzoval druhý.

„Ale ešte je! Ak teraz hneď vypáli do Viedne, tam mu fľajster dajú a budú ho pár dní pozorovať! A máme všetky súdy na krku! Potom budeme platiť aj lietadlo do Innsbrucku!“ vzdychol prvý a vytiahol z kufríka balíček. „Tak mu ho radšej zalepíme!“ Zalepili ministra, po ktorého prišlo medzitým iné auto. Potom sa venovali ženám v bezvedomí. Odchádzajúci minister zamával z auta Kepimu a Gomézovi.

„Úbohá vláda! Nám musí vládnuť!“ utrúsil Kepi súcitne, sledujúc odchádzajúce auto.

„Prečo úbohá?“ nepochopil Goméz. Podľa jeho názoru im minister mohol nechať aspoň dajaké drobné. Podľa oblečenia by to vôbec nepocítil.

Kepi namiesto odpovede iba vzdychol, zachmúrený výraz si však ponechal. Ale po chvíli predsa vysvetlil Gomézovi, čo ho na situácii slovenskej vlády trápi najviac: „Nám musí vládnuť! A my iba pijeme!“

Abstinencia

Slovenský učiteľ Rohlíček si kúpil knihu. Preto v jeho domácnosti vládlo ticho. Rodina sedela v kuchyni za stolom, kým samotný Rohlíček sa už váľal v spálni na posteli, neschopný komunikácie a ľahostajný voči spoločnému osudu ľudstva. Koľko žien tŕpne pri pomyslení na podobné asociálne návraty svojich mužov. Či už vykopnú dvere a mlátia rodinu hlava nehlava; či už trýznia deti krikom a surovými vyhrážkami. Nie je veru o nič lepšie, ani keď sa iba ticho posadia a zaryto mlčia – ostentatívne hodiac na stôl prázdnu peňaženku. Nič nepostihuje rodinu viac, ako tento surový patriarchálny egoizmus človeka, ktorého zlý návyk premenil na ľúte zviera.

Pri zadrnčaní zvončeka uplakaná, nosom poťahujúca Rohlíčkova žena Terka vstala a otvorila dvere svokrovcom, ktorí strápene a mlčky vstúpili. Vyzliekli si plášte, odovzdali dvom zakríknutým a prestrašeným deťom dve tabuľky lacnej horkej čokolády a s akousi nepredstieranou pokorou nasledovali nevestu do kuchyne.

„Kávu... kávičku vám urobím...“ Terka si k nim tiež prisadla, ale niečo, čo vie bolieť iba hlboko vnútri, ju po chvíli skrútilo do predklonu a bolestnú grimasu ledva stihla nasmerovať bokom od všetkých. Prudko vyskočila a celkom roztrasenými nesústredenými pohybmi, v akomsi tranze smútku, rozkladala šálky, lyžičky, sypala do nich i okolo nich kávu; z poličky zložila hnedú cukorničku, postavila hriať vodu, polievajúc ňou pritom nešikovne všetky horáky, aby napokon v prudkom geste skryla nový nezadržateľný príval sĺz do rukáva.

„Kedy to zase... Terka...?“ utrápene sa spýtal svokor, akoby tušil odpoveď. Žiaden otec nevidí rád, ak je jeho syn na svete zbytočne, ak iba trýzni blízkych a robí škodu ostatným. Je to ešte vôbec jeho dieťa? Je tento zver ešte človekom? Alebo iba odleskom čohosi malého a krásneho, čo sa kedysi hralo s vláčikom a autíčkami... „Otecko, prečo je tento svet taký veľký a pekný?“ spýtal sa ho dvojročný, žiariac veľkými modrými očami voči rovnako modrému, slnkom presvietenému nebu, keď ho ešte všeličo zaujímalo. Keď mu bol ešte okolitý svet blízky a ľudia v ňom nie ľahostajní. Kedy sa to v ňom zlomilo?

„Je to moja vina...“ vyrážal zo seba zúfalý a zatrpknutý otec. „Nikdy by mi nenapadlo... že to dospeje až sem... Keď som mu, malému, kupoval tie rozprávky o Ferdovi mravcovi, či čo... azda už vtedy niekedy... Ja som na príčine!“

„Nie je to tak. Kupovali sme mu aj topánočky... bicykel... vzduchovku... všeličo iné... A to sa neopakuje...“ snažila sa Rohlíčkova matka zúfalo obhájiť manžela, ale popri tom i syna, teraz už manžela inej ženy. Chcela dokonca ospravedlniť celý tento skazený svet, ktorý svoje ospravedlnenie nemôže nájsť v umení, ako si myslel Nietzsche, ale výlučne vo večnej zaťatosti slepo milujúcich matiek. Prehovárala z nej tá nekonečná láska, ktorá dokáže aj najväčším zločincom priniesť posledný kúsok vrúcnej ľudskej vzájomnosti. Ale hlboko vnútri materinského srdca i matka cítila, že jej svet sa už zrútil, že rozumné vysvetlenia dejov na tomto svete sú čírou ilúziou, ktorej neverí už nikto, ba ani ona.

Slovenský učiteľ Rohlíček sa dopustil voči svojej rodine špinavosti, akej sa otec rodiny dopustiť nesmie. Preto rodina mlčala. Rovnaké ticho bolo v 19. storočí v rodine uhorského grófa, ktorý na jar prehýril vo Viedni rodinné imanie s baletkami; rovnaké ticho bolo v rodine mladej zväzáčky v päťdesiatych rokoch, ktorá si na brigáde našla duchovne a triedne blízkeho partnera, a ten ju hneď celkom neduchovne, ba priam surovo zneužil ako taký kanec. Nestarajúc sa o následky, hneď na druhý deň šiel za inou – pôvodnú ideovú jednoliatosť oboch dokázal bezcharakterne nahradiť maloburžoáznou promiskuitou. Rovnaké ticho by nastalo v rodine súčasného slovenského podnikateľa, ktorý by ako blázon pomätený kúpil najstaršiemu šestnásťročnému synovi nové auto – bez klimatizácie! Aké podobné sú tichá v rodinách celého sveta!

Nákup knihy nespáchal z hodiny na hodinu. Robo, ako ho volali kolegovia, už dlhšie obchádzal výklady kníhkupectiev a niečo si pritom zaťato mrmlal. Upadal postupne. Napríklad pri odchode na WC alebo dokonca na celoškolskej porade mu občas čosi vypadlo spod ošúchaného saka a žuchlo na zem. Tak padá na zem iba kniha, čo sa vyšmykne z rúk. Veď čitateľské sklony sa vždy prezradia najprv na pracovisku. Knihomoľ nevonia a nepotáca sa ako pijan, ale máva podobný nesústredený pohľad; príznačné je i gesto neochoty, s ktorým knihu zatvára, keď ho človek vyzve, aby si hneď a zaraz prečítal niečo dôležité v športových novinách. Najviac však čitateľa prezrádza jeho vlastná reč. Nechcene zacitovaná veta; spontánne a najmä správne vyslovené meno spisovateľa či postavy. Robo postupne klesal ešte hlbšie: často zobral dajakú nestráženú knižku niektorého z kolegov z kabinetu, len aby si doma mohol dopriať svoj čitateľský trip. Knihy sa síce po krátkom čase vždy vrátili, na rozdiel od nedopitých fliaš, ktoré si zapožičiavali iní, ale nikto v Robových úletoch nenachádzal nič sympatické. Nič, čo by ho poľudšťovalo. Naopak, tak ako zabíja každá droga, tak ľudskú bytosť zabíja aj čítanie. Rozčítaný človek chce stále viac, stáva sa bezmocnou obeťou svojho odporného návyku. Kniha – a zasa kniha. Ráno i večer myslí na knihu. Veď centrá pre narkomanov sú v podstate odpozerané zo systému verejných knižníc. Dvadsaťtisíc hlinených tabuliek z Mezopotámie obsahuje vraj aj recept na výrobu piva, ale pivo podľa nich varí málokto. Epos o Gilgamešovi však prečítal každý – ľudstvo je v tomto nepoučiteľné.

„Robo, ty si úplný debil!“ dohováral Robovi kolega pri pohári obráteného džúsového striku v kaviarni na Obchodnej. „Minulý mesiac si si kúpil Atlas liečivých rastlín a predminulý tú Hviezdoslavovu ... „Ženu“! Veď zdochneš aj so svojou rodinou od hladu! Ako si môžeš kúpiť knihu?! Si blázon alebo čo? Spamätaj sa! Hovorím ti to ako kolega, ako starší učiteľ a ako priateľ! Koľko ťa stála tá posledná?“

„Päťstoosemdesiat korún...“

„No vidíš, veď hovorím – si absolútny debil! Také dievča si si zobral – Terku! A ako najsprostejšieho feťáka ti nič iné nenapadne, len si rovno z výplaty bežať kúpiť knihu! Však ty si úplný kretén! Minule sa zastavila Terka u nás v kabinete a plakala: „Chlapci neukazujte mu tie knihy! Prosím vás, chlapci, prosím vás! Nechodte s ním do kníhkupectva! On teraz najviac potrebuje pomoc!“ Kolega nechápavo krútil hlavou: „Prečo sa radšej neožerieš? To ťa nebaví? Posedieť si takto... aspoň pri minerálke... s kamarátom?“

„Baví...“ klamal Robo a očividne sa ošíval a stále obzeral. Monológ mravokárcu ho otravoval a nedalo sa to prehliadnuť. „Musím už ísť domov!“ vztýčil sa Robo napokon. A trielil preč.

„Čítať, čo?“ mávol nad ním rukou kamarát, ale Robo sa už vzdialil. Kamarát rýchlo zaplatil čašníčke a vychytil sa za ním. Z diaľky ho sledoval ako skúsený súkromný detektív. Robo vpálil do pasáže a strácal sa mu smerom na Heydukovu. „No a je to jasné – tam sa ten úchylák urobí: rovno v bývalom Našom vojsku! Slušnejší výber kníh – a je v riti!“ šomral si rozčúlene sám pre seba Robov kolega a šiel za ním takmer naisto. Ale Robo o predajňu ani nezavadil. Krokom, ktorým by predstihol aj bratislavskú električku, sa po Mariánskej oblúkom dostal späť na Obchodnú ulicu a prešiel na druhú stranu. Kolega sa ukryl na zastávke oproti a chytrácky sa tváril, že študuje cestovný poriadok. Robo zastal pred nápisom Výpredaj lacných kníh, ostražito sa poobzeral na všetky strany, rýchlym pohľadom prebehol hrsť drobných, čo vylovil z vrecka, a zmizol v predajni. Kolega ho po chvíli dostihol – stál už pred druhým pultom a v ruke mal Hemingwaya, pričom jedna malá zbierka Ferlinghettiho básní mu vytŕčala spod pazuchy.

„Robo!“ zvrieskol mu kolega do ucha. „Mňa chceš odrbať? Kamaráta? Už aj poď so mnou! Nechaj tie veci tu!“ vytrhol mu Hemingwaya z rúk a hodil ho späť na kopu. Robo sa mu však vykrútil a bleskovo strčil pokladníčke desaťkorunu za Ferlinghettiho. Nedalo sa mu v tom zabrániť, ale väčším škodám sa tentokrát našťastie predišlo. Kolega ho odvliekol späť do kaviarne a objednal dve pivá. „Toto tu teraz vypiješ! Smrad škaredý! Človek mu chce pomôcť a on takto...“

Robo pomaly mechanicky pil pivo a cítil, že niečo sa v ňom láme. Išlo ako vždy o ten istý a rovnako smutný príbeh, aký má pripravený každý, kto podľahne nejakej závislosti. Robo sa pri ňom dokonca sám rozplakal a vysvetľoval kolegovi, prečo sa chcel stať učiteľom: kedysi k tomu patrilo aj čítanie kníh. Ale čítať mu stačilo iba spočiatku. Po čase chcel mať aj nejaké vlastné knihy – knihy iba pre seba. Túlal sa sám po večeroch jarnými ulicami mesta, ale nevnímal vône prebúdzajúcej sa prírody, ani trblietavé svetlá podfarbujúce ruch kráčajúcich chodcov, vrčiacich motorov... Robova jar voňala tlačiarenskou čerňou. Pred očami sa mu najmä vtedy mihotali stránky novej knihy, prstami v duchu „ochutnával“ čerstvý mladučký papier, do ktorého sa premietli jemné prúžky dobrého literárneho štýlu. V nich sa zjavovali nepoznané metafory, alúzie, umelecké predstavy a všetky podobné rozkoše. Robo so zavretými či nevidiacimi očami prechádzal knihou, ktorá existovala iba v jeho predstave. Obracal v duchu stránku po stránke a dakedy až vrávoral pod bezprostredným dojmom vlastných ilúzií. Zastavoval sa, lapal dych, chytal sa zábradlí a múrov – až pokým ho únava neprinútila vrátiť sa domov. Tak je to s každou drogou – predstava snov, ktoré môže vyvolať, zakryje jej zhubnú materiálnu povahu a najmä... nesmiernu cenu, ktorú musia platiť všetci blízki ľudia.

Kniha v učiteľovom živote predstavuje pre rodinu osudovú ranu – veď za cenu jednej knihy možno dnes kúpiť pár kíl mäsa, niekoľko litrov vína, olej, zemiaky, cestoviny alebo pekné nové sako od Vietnamca na trhovisku. Ale Robo si napriek tomu chcel občas dopriať svoj bibliofilský joint. Preto si kúpil knihu a preto si ju priniesol domov. Určite konal aj pod vplyvom sľubov ľavicového ministra, ktorý predpovedal s apodiktickou istotou zvýšenie učiteľských platov. Z nich jedna kniha predstavuje neraz i viac ako desať percent. Pravda, platy sa nikdy nezdvihli, ale ich zvýšenie malo nasledovať bezprostredne, teda po predbežnom nezvýšení. Zvýšenie platov bolo podľa diabolských ministrových vyhlásení, v ktorých neustal po celé štyri roky, iba otázkou niekoľkých hodín, nanajvýš dní. Možno, zauvažoval Robo, za to môže ich riaditeľský potkan, ktorý ministra nenávidí. Minister zvýšil – a potkan nezvýšil! Veď minister je taký pekný človek! A taký ľavicový! A ak ho človek pozorne nepočúva – je aj vzdelaný! Ale, vzlykal Robo napokon, to je najhoršie – to je tá kliatba – kniha zostáva: zaplatená kniha tu stále je, kúpená kniha nikam neodíde! Ani keď knihu úplne prečítaš – nestratí sa. To, čo predchádzajúce generácie nazvali priateľom človeka, naďalej oplzlo ležalo v byte. Robo doma cítil už iba pachuť neriešiteľného konfliktu. Ako keby si seriózny sériový vrah nosil domov predmety svojej záľuby, a tá sa mu napokon stala ťažkou otrockou prácou s nevzhľadnými výsledkami: odseknutá hlava niektorej z obetí by ležala v kuchyni na stole, uťatá krvavá noha inej v spálni na nočnom stolíku. Všade tam bolo možné v domácnosti Rohlíčkovcov z času na čas nájsť knihu. A k tejto trýzni sa pridávali ešte i oči Robových úbohých detí, jediacich deň čo deň, týždeň čo týždeň lacné cestoviny – oči nevinných detí mĺkvo a bezmocne upäté na lesklé obaly jeho kníh! Knihy do bytu Rohlíčkovcov priniesli iba rozklad a skazu.

„Takto to ďalej nepôjde!“ chápal ho kolega. „Vieš... všetci sme tým museli prejsť. Zajtra je výplata, ale zajtra ťa už nenecháme samého – pôjdeš hneď s nami. Na knihy, Robko, na tie je pivo jak metadon na herák!“

Na druhý deň bol slovenský učiteľ Róbert Rohlíček v sprievode všetkých dvoch ostatných mužských kolegov zo školy ostražito odeskortovaný do krčmy. Nezvyk, podprahová výživa a čitateľské návyky spôsobili, že bol po pár pivách „scecaný jak doga“. Tak aj prišiel, priváľal a priplazil sa domov. V predsieni sa povracal a zaspal. Z výplaty však minul iba čosi cez dve stovky. Manželka Terka ho obriadila a s námahou uložila do postele. Ale v očiach jej už žiarila nádej: „Pozrite deti, váš otec sa aspoň dnes zachoval ako správny chlap!“