Balla

Oko

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: Oko / The Eye

ISBN 978-80-8108-037-1 (slovak edition)

Copyright © Balla, MMXII

Cover © Peter Biľak, MMXII

Publisher © Koloman Kertész Bagala, MMXII

First edition.

All rights reserved.

Oko

Čo to tu máte?“ opýtala sa Miza holička.

Hmatala mu nad uchom, no vzápätí prudko odtiahla ruku.

Sklonil hlavu.

„Keď vás ostrihám, budú vám to všetci vidieť,“ upozornila a zapla strojček. Miz sa bradou dotýkal plachty, ktorej okraj mal zasunutý za golier. Pod pazuchami sa prudko spotil.

„Je to nákazlivé? Vyrážka?“ vyzvedala.

„Nie.“

„Materské znamienko?“

„Nie.“

Rozkašľal sa.

„Máte to veľké. Mali by ste sa poradiť s lekárom.“

Neskôr zistil, že mu to vyrazilo aj na hrudi, hneď vedľa ľavej bradavky. Vyzeralo to, akoby sa mu srdce vylamovalo spod rebier. Posadil sa na posteli, lapal dych.

Laura spala.

Laura?

Pred chvíľou jej po stehnách rozotrel ich ďalšie spoločné neexistujúce dieťa. O pár dní odcestoval, prišlo mu vhod školenie, ocitol sa v hoteli. Ubytovali tam aj nejakého krotkého chlapa a ten ho večer navštívil v izbe, mlčky sedeli na ustlaných posteliach. Miz mu v noci návštevu opätoval. So zámkou na dverách nemal problém. Prehľadal nočný stolík, našiel laptop. Nevedel, prečo riskoval vlámanie. Čo by spravil, keby sa chlap zobudil? Zabil by ho? Takto by preťal aj jasnú líniu vlastného života. Napriek tomu pocítil morbídnu túžbu byť zatknutý. Ale chlap sa nezobudil. Za oknom neoklasicistického zámku mesačný svit farbil svet na žltomodro: stromy, kríky, trávu, podivné sochy. Vysoko na lampu pred vchod ktosi pripevnil dreveného panáka, bol to artefakt s nohami vystrčenými dopredu a s dlhým nosom, Pinocchio.

Aký nos mal Miz?

Vo vlaku mu znovu napadlo, čo povedal psychiater: „Zachovajte si odstup, pane, nezaplietajte sa do ničoho a s nikým. Neviem, či máte milenku. Na druhej strane, keď ju nemáte, je tiež zle. Zožeňte si aspoň zviera. Nie žirafu, je príliš vysoká. Musíte sa rozptýliť, zabudnúť na seba. Chodím na hypnotizérsky kurz do Česka, ale mali sme sedenie už aj v Rakúsku, zhypnotizujem vás? A možnože to, čo vám vyrástlo na hlave, je hríb. Malý jedovatý hríb. Pri umývaní vlasov vstrebáva chemikálie zo všetkých tých šampónov.“

Vošiel do reštauračného vozňa a uvidel Menőcziho. Poznali sa oddávna. Menőczi tam sedel v dlhom čiernom kabáte, mal tenké fúzy, figliarske oči a holú lebku. Vraj sa musí skrývať pred kontrolou zo sociálnej poisťovne, ale aj pred chirurgom, ktorý mu operoval rakovinu. Menőczi lekárovi nedôveroval, takže sa chorobu po operácii rozhodol radšej rozchodiť. Celé dni sa túlal, občas nastúpil na vlak, odviezol sa do iného mesta a tam pokračoval v prerušenej chôdzi. Vyhlásil, že bolo nespravodlivé operovať iba jeho, keď chorí sú všetci. Miešal si kávu a Miz videl, ako sa lyžička chveje. Menőczi mal rakovinu ľudskej podstaty, ale nezomrel na ňu. Na toto sa nezomiera, smrť s ním iba flirtovala.

Hľadel pred seba a miešal si čaj. Predtým kávu, teraz čaj. Tu sa dá miešať hocičo. Miza zalial studený pot. Okolo prešiel spisovateľ Vadas, mlčky opustil vozeň, nebol to Vadas, ale Houellebecq. Menőczi štrkotal lyžičkou, Miz sa ani nehol, Menőczi hovoril: „A vtedy som o sebe začal pochybovať. Kam idem? Do Žiliny? A načo? Asi v tom bude môj zlý vzťah ku žene a deťom. Deti si zavesili v izbe kalendár a k jednotlivým dátumom píšu: otec dnes zasa prišiel domov opitý. Ale domov? Domov má byť miesto, na ktorom smieš plakať, nie na ktorom si ťa zapisujú!“

Miz sa snažil zakryť tieto riadky dlaňou.

Menőczi: „Cítil som, že sa strácam. Netvrdím, že sa to raz stane každému, ale nech si každý dáva pozor. Zrazu som vedel, že ten, čo žije v mojom mene, je už niekto iný. Mával som silné záchvaty odcudzenia. Chodieval som k útulku za mestom, obzeral som si opustených psov. Teraz, po zákroku, mi je síce lepšie, robím už aj kľuky, ale skutočne ich robím ja?“

Miz si spomenul, čo povedal na druhom stretnutí doktorovi „Vraj ste sa znovu oženili, pán doktor. Gratulujem!“ Doktor: „Dlho som váhal.“

Miz: „Predstavujem si, ako vám manželka v noci siaha do vlasov. Máte ich husté, ona vám ich strapatí, nikde nenarazí na žiadnu prekážku.“

Doktor: „Prestaňte! Nemyslite stále na to, čo máte vo vlasoch. Odreagujte sa. Vezmete si servítku? Rád by som vám pomohol. Nepotykáme si?“

Miz: „Prijímam.“

Doktor: „Poď na vodečku!“

Miz: „Nie si v službe, doktor?“

Nastúpili do škodovky, pred úradom práce odbočili doľava, potom doprava a pokračovali do centra. Pri vchode do reštaurácie lekár Miza požiadal, aby si pre istotu zapamätal, kde zaparkovali auto.

Miz vedel, že Menőczi mizne zo sveta a jeho stav sa napriek operácii zhoršuje. Skôr či neskôr sa stratí so všetkým, čo sa s ním spájalo, s pohybmi nemŕtvoly, s rozvážnym, ale zároveň už akoby posmrtne meravým krokom a ubolenou, voskovo-mramorovou vzpriamenosťou. Keď kráča, šinie sa vpred ako pochudnutý bledý golem. Hýbu sa len nohy, aj to veľmi opatrne.

Žiť vo svete, kde niekto je zdravý a niekto chorý, je strašné.

Aj pre zdravých: vedia, že nebudú zdraví naveky.

Menőczi si v poslednom čase neraz spomenul na otca a matku. Zomreli. Zaujímavé: predtým na nich nemyslieval. Keby vládal, kopal by od hnevu do smetiakov. Ale je ženatý, dospelý, má dcéry, musí byť seriózny. Jeho žena je príliš inteligentná na to, aby netušila, o čo mu ide: o to, aby manželstvo nijako nenarušilo jeho oneskorený mládenecký život — manželstvo totiž vníma ako ďalší vydarený žartík. Poznanie, že vzťah môže trvať celé roky, ho kedysi totálne ohúrilo, aj si poplakal. Na druhej strane, keď ochorel, s chorobou ostal celkom sám.

Žena a dcéry, zborovo: „Čo je tvoja choroba v porovnaní s pôrodom?“

Ženy mužov nechápu, pochopil Menőczi.

Skoncentrovali sa na rozmnožovanie a všetko, čo s tým súvisí. On s tým súvisel len do chvíle splodenia dcér. Možno keby sa podieľal na ich výchove — napríklad na výchove k rodičovstvu — bol by doma obľúbenejší. To však nerobil, a tak si ho nevážia, nezaujíma ich jeho boj o prežitie, o zachovanie svojej identity. Potešili by sa, keby sa zmenil na niekoho iného. V horšom prípade: keby už ani nebol. A aj to sa ľahko môže stať.

Ktovie, prečo mu žena nepovedala napríklad toto: „Umieraš.“

Asi preto, lebo podcenila vážnosť jeho situácie, ktorá je práve situáciou umierajúceho. Keby to bola povedala, nadobudol by pocit zodpovednosti za dôstojnú realizáciu tejto záverečnej aktivity. Ale má dôstojnosť a serióznosť vôbec zmysel? Taká maškaráda! Je tu, stručne povedané, len jeden problém: Menőczi zostarol. Tak čo by ešte chcel? Plnosť života, radosť? Namiesto toho má veľký prehľad o životne dôležitých orgánoch: pečeň, srdce, obličky, žalúdok. V minulosti ani nevedel, na čo sú. Dnes už vie: na to, aby človeka odrovnali. Najprv tvoria túto hanebnú živú skladačku, potom sa proti nej spolčia a postupne ju zlikvidujú. Mal zomrieť, áno, po krátkej ťažkej chorobe! Namiesto toho sa tu ešte prechádza alebo vozí. Strnule vzpriamený, keď sa prechádza. Smiešne skrčený, keď ho vezú. V prižmúrených očiach má nehybné zakalené zreničky. Ešte stále to pôsobí figliarsky, ale zároveň aj strašidelne. Zvažuje všetko, čo vidí, a vidí všetko, na čo sa pozrie. Ukladá si do pamäti detaily, čas, miesta, okolnosti, ale žiadne súvislosti, žiadne konklúzie: softvér zlyháva.

Tvár sa mu skrivila od bolesti, lebo vagón nadskočil a prudký pohyb nešetrne zakmásal lajdácky pozašívanou ranou. Od operácie z nej trčali lacné ázijské nite, neraz sa mu zamotali do zipsu na vetrovke, prípadne sa ako živé ovinuli okolo gombíkov zimného kabáta.

Miz pozoroval kamaráta: netrčali z Menőcziho brucha nite už pred operáciou?

Čo všetko sa skrýva v ľuďoch?

Menőczi: „Žena tvrdí, že budúcnosť máme vo vlastných rukách. Ale to je omyl. Ja som nevedel, že na naše družstvo dovezú toho drozda. Vlastne pštrosa. Obrovský vták! Keď ho zabili, jeden kolega si prišiel po vtáčie beháky. Beháky sme odrezali, zastokol si ich pod bicyklové sedadlo. Pštrosa sme predtým naháňali po novozámockej stanici. Ešte žil. Ale ako rýchlo sa to mení! Železničná polícia ho uspala špeciálnymi nábojmi, natiahli sme mu na hlavu tesco tašku a zadusil sa. Jeden náboj zasiahol aj mňa, kúsok nad pásom. To bol začiatok. Neviem, na čo sme mali na družstve pštrosa. Asi ako tie pávy, alebo ovce to boli? Ale chcel som hovoriť o býkovi. Býk zmenil moju budúcnosť. Kopol ma do žalúdka, keď sme mu chceli trochu obrúsiť rohy. Ale to sa malo urobiť skôr! Nie, keď už mal pol roka! Netvrdím, že len na družstve sú hlupáci. A všimni si, koľko už žilo za celé tie tisícročia ľudí. Nie je živých ľudí menej ako tých, čo už pomreli? Ak je ich menej, potom byť živý je odchýlka od normy. Ja čoskoro zapadnem do normálu. Už som pripravený. A to kvôli býkovi. Najprv býk, potom rakovina. Nie, najprv pštros, potom býk. Všetko so všetkým súvisí. Tak sa hovorí, nie? Všetko so všetkým.“

Miz si spomenul na Václava Havla. V úvode ku knihe Sogjala Rinpočeho napísal, že vo chvíli smrti bude každý sám, ale je možné, že niektorí budú pripravení. Menőczi sa pripravuje bez kníh, intuitívne. A k ľuďom pristupuje veľmi prísne, dáva im lekcie, ktoré sú všetci povinní pochopiť: „Žena mi telefonovala, že v rakúskom hoteli, kde teraz robí, sa hostia sťažovali.Vraj mali v bifteku červíka. Ale to vôbec nebola pravda.“

„Nesťažovali sa?“

„Nemali tam červíka. Veď si biftek ani neobjednali.“

„Tak čo sa stalo?“

„Mali slimáka v šaláte a neustlané postele. Rozumieš, čo tým chcem povedať?“

„Nie.“

„Že nemali v rukách nič. Žiadnu istotu, žiadnu budúcnosť!“

V reštauračnom vozni vládla melanchólia.

Veľkými oknami vnikali studené, ale ešte stále oslepujúce lúče novembrového slnka. Pod stolmi sa motal psík s červenými popruhmi. Po chvíli získal čiapku jedného z hostí a mocoval sa s ňou. Hosť sa k nemu sklonil a pomaly, malátne, bez hnevu, akoby len naoko sa začal so psom o čiapku naťahovať. Pes vrtel chvostom, zanovito na čiapke visel, majiteľ ňou mykal bez veľkého nasadenia, ani sa na psa nepozrel. Ten napokon povolil — poznal hranicu, za ktorou by sa hra zmenila na vážny konflikt. Hosť neskontroloval stav čiapky a nasadil si ju.

Koniec ukážky

Title: Oko / The Eye

ISBN 978-80-8108-037-1 (slovak edition)

Copyright © Balla, MMXII

Cover © Peter Biľak, MMXII

Publisher © Koloman Kertész Bagala, MMXII

First edition.

All rights reserved. This publication may not be reproduced, stored in a retrieval system, or transmitted, in any form or by any means, electronic, mechanical, photocopying, recording or otherwise without the prior permission of the copyright owner.

Napísal © Balla, MMXII.. Obálka © Peter Biľak, MMXII. Vydal © Koloman Kertész Bagala, MMXII. Jazykové korektúry Gabriela Rakúsová. Vydanie prvé. ISBN 978-80-8108-037-1. Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

Accommodation address:

KK Bagala, Ludanská cesta 27, 934 05 Levice, Slovak Republic, European Union. E-mail: kkbagala@literarnyklub.sk, website: www.literarnyklub.sk

Ďakujeme, kúpou knihy ste podporili vydávanie súčasnej slovenskej literatúry.

KK Bagala

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013