Monika Kompaníková

Miesto pre samotu

 (Ukážka)

Elektronická kniha

Title: Miesto pre samotu
ISBN 80-89129-06-4 (slovak edition)

Copyright © Monika Kompaníková, MMIII
Cover © Monika Kompaníková, MMIII
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Miesto pre samotu

Niekoľkokrát v týždni drhla Lucia kolenačky dlážku a olejom napúšťala nábytok. Najviac sa venovala kútu s umývadlom, bol to naozaj len kút a nie oddelená kúpeľňa s vaňou, sprchou a práčkou, ako v nových bytoch. Lucia bývala s otcom v starom dome, v jednom z posledných, čo ešte mali prázdnu neobývanú sedlovú strechu. Dom bol skrčený, neviditeľný pre chodcov, stlačený z dvoch strán novými vysokými hranatými ohyzdnými budovami. Tehlový dom mal len dve poschodia a malý dvor, o ktorom nevedel nikto, len jeho nájomníci. Fasáda sa mrvila a padala ako sneh na chodník, pomaly sa poddávajúc plesniam a zlému dažďu. Plesne sa šírili z rohov, kde k domu prilepili nové budovy smerom k nekrytému vchodu. Omietka na stenách spoločných chodieb vo vnútri domu sa odlupovala a odkrývala farebné vrstvy pôvodných náterov. Kusy vápna padali na zachovalú zložitú dlažbu a nikto okrem Lucie ich nezametal. Lucia bola posadnutá čistotou a poriadkom, sčasti aj kvôli otcovi, lebo ten, ak si nenašiel svoje veci na mieste, ktoré im určil, znervóznel a klopkajúc paličkou o parkety, šuchtal sa po byte a premiestňoval jej veci, hľadajúc svoje. V poslednom čase sa ešte aj urážal ako decko a robil prieky. Bol to muž scvrknutý a krehký, ako sušená slivka, aj farbu mal takú. Zvuk jeho tela, keď sa tmolil po dome, pripomínal starý vyschnutý konár s pár poslednými listami, hnedými od jesene. Vŕzgal a šušťal a niekedy trochu páchol. V skutočnosti nebol taký starý, ako vyzeral. Mal kráľovskú chorobu. Choroba kráľov ho obmedzovala v pití a jedení a tým mu zobrala zmysel života. Mama a otec ho viedli k skromnosti, ale nie k striedmosti, a naučili ho páliť všetko, čo obsahuje aspoň molekulu cukru, naučili ho pálenku ochutnávať, porovnávať a rozlišovať a naučili ho piť tak, aby na druhý deň nepociťoval na tele žiadne následky. Naučili ho tiež jesť jelítka, krkovičku a podbradok, na raňajky obed aj večeru, a vštepili mu do duše zvyk modliť sa pred spaním. A keď mu v neskoršom veku začali puchnúť palce a kolená, namiesto toho, aby sa dal vyšetriť študovanému doktorovi, odrezal si na dvore kus liesky a začal chodiť o palici. Súvislosť medzi nadmerným jedením a tvrdými boľavými hrčami na kolenách nepripúšťal, kým mu Lucia nepriniesla encyklopédiu s latinským názvom a plochým zvýrazňovačom neorámovala príslušný stĺpec. Encyklopédia sa zdala byť otcovi dosť dôveryhodným zdrojom na to, aby sa vzdal aspoň bôčikov, ale nie zas natoľko, aby prestal páliť. Spočiatku pil na etapy. Keď bolesti prešli, popil trochu zo samej spokojnosti a väčšinou mu zachutilo, dosť, aby znovu spuchol. Potom si dal na týždeň-dva pokoj a tak dookola. Posledný mesiac nepil vôbec. Ale ani nerozprával, bol prchký a klopkal paličkou, aj keď sedel v kresle. Večer potichučky plakal.

Lucia bola mladá a vrtká. Keď upratovala alebo varila, zjavovala sa na viacerých miestach naraz, v jednej chvíli vešala bielizeň na balkóne, naťahovala hodiny a krájala cibuľu. Rada sa obzerala v zrkadle, aj zozadu s pomocou druhého zrkadla. V dome, ktorý mohol byť hospicom, si žila ľahko, nikdy nič iné nepoznala a nemala sa s kým porovnávať. Niekedy ju trápila samota a šupinky suchej kože, čo jej pri zmene počasia robili na lícach mapy. Trápil ju otec, o ktorom si myslela, že je v živote veľmi nešťastný. Rozčúliť ju vedeli pokrútené chĺpky prischnuté na mydle a mydlo prilepené na umývadle. Umývadlo vyzeralo ako veľká plechová svätenička z osemnásteho storočia, bolo hlboké, oblé, obalené spomienkami cudzích ľudí, čo ho používali predtým. Aj zrkadlo v drevenom ráme tu viselo dávno predtým, ako naň Lucia nalepila obrázky chlapca a dievčatka zo škatule od detských piškót. Také piškóty sa už nevyrábajú, Lucia ich preto vždy opatrne obchádza handrou. Umývadlo visí v rohu miestnosti, ktorá je aj chodbou, kuchyňou aj kúpeľňou a má presklené vchodové dvere a okná otvárajúce sa do spoločnej chodby. Napravo od dverí je dláždené schodisko, naľavo ďalší byt. Vedľa neho na konci chodby je spoločný záchod s hrdzavým vedrom, ktorým sa splachuje, a tmavá nevábna sprcha. Kľúč od sprchy a záchodíka visí na klinci medzi dvoma bytmi. Schodisko sa točí na druhé poschodie k rovnakým dvom starým kuticiam a pokračuje do podkrovia, kde nie je nič, len šnúry na prádlo naťahané medzi krokvami a suchý prašný vzduch. Lucia bola jediná, čo na povalu chodila vešať plachty, lebo ostatní nájomníci boli alebo starí a trasľaví, alebo špinďúrovia, čo neprali vôbec, a meracie hodinky vodomeru, ktorý nikdy nikto z úradu neprišiel skontrolovať, sa málokedy roztočili. Taký bol aj pán, obývajúci izbu nad nimi. Pán sa zaoberal jedinou činnosťou a tou bolo vozenie a ukladanie dreva. Vedľa neho bývala mladá tichá žena, o ktorej nikto nič nevedel. Byt susediaci s ich bytom bol prázdny, odkedy dodávka prerobená na sanitku odviezla vráskavú veselú ženu, čo o sebe tvrdila, že tridsať rokov šepkala v Národnom divadle. Lucia s ňou málokedy stratila slovo, ale tušila, že zachovalá dáma chodila za jej otcom, keď zostal doma sám. Keď dodávka zabuchla zadné dvere s červeným krížikom a stratila sa v premávke, tato vytiahol spod matraca fľašu a spil sa do nemoty.

Lucia mala oči a nos citlivé na stopy, čo ľudia po sebe zanechávajú na veciach, na ich pach v miestnostiach, na odtlačky mastnej pokožky na nábytku a okenných sklách. V hlave mala veľkú podrobnú kartotéku, každý človek, ktorého fyzická existencia sa jej nejako dotýkala, mal svoj vlastný zakladač. Poznala intenzívnu vôňu mladej ženy z dvojky aj keď pršalo, a vedela, či odišla z domu ako zvyčajne, alebo neskôr, a zachytila jej vyprchanú slabú vôňu aj večer, keď sa vracala domov. Malé biele triesky zapichnuté do vlhkých škár pod prahom vchodových dvier pre ňu znamenali zametanie schodov a smrad, ktorý ju určite ovalí, keď dvere otvorí. Znamenali, že starý pán sa vrátil skôr a pôjde skoro spať, lebo doviezol málo dreva. Jeho hromada mala dva a pol metra a bolo treba pozbíjať rebrík, aby mohol pyramídu bezpečne zvyšovať, lebo do šírky ju už veľmi ťahať nemohol, ak nechcel zabrať šepkárke štvrtinu dvora. Nikto v dome netušil, čo môže starého prehnutého pána ťahať každé ráno do mesta, v každom počasí, aj v nedeľu, prehľadávať staveniská a kontajnery okolo sídliska vracať sa podvečer s káričkou odpadového dreva. Niekedy mu Luciin otec pomáhal drevo vykladať, ak mu hrče dovolili, ale nikdy sa mu pán nevylial, vedel rozprávať len o smrekovom dreve, bukovom a orechovom, o drevotrieske, dyhe, hobre, o ich tepelných vlastnostiach, o tom, ako rýchlo zhoria a koľko tepla pritom vydajú. Mal tvár nekonečne nešťastného človeka, ktorý by umrel, keby došlo drevo v dosahu jeho stareckých šľachovitých nôh. Zdalo sa, že pán našiel zmysel života a aj Luciu poriadne svrbel jazyk, no nikdy sa ho nespýtala, len poslušne po ňom zametala triesky na chodbe. Tušila rodinnú tragédiu. Rodinné tragédie vedia dojať k slzám. Šepkárka zatvárala okno do chodby, keď začula škripot koliesok jeho kárky, aby jej úzkostlivo udržiavaná izbica nenasiakla zápachom zotletých červotočov a zanedbaného vyslúžilého tela. V starcovom zakladači Luciinej kartotéky už tieto dve vône celkom splynuli, jedna bez druhej prestávali existovať.

Šepkárka bola fajnová dáma, večne zapletená v nitkách, čipkách a naškrobených dečkách. Vo svojim zakladači mala zaznamenaný zvuk tvrdohlavo bielenej záclonky, poťahovanej prstami žltými od cigariet a tlmené vysielanie českého Radiožurnálu. Úzke pery si maľovala červeným rúžom, ktorého slabé stopy Luciin citlivý zrak detektíva našiel aj na golieri otcovej košele, na zrkadle v predizbe a dokonca na záclone vo svojej izbe. Aj na opierke kresla nahmatala dlhé popolavé vlasy, ktoré sa jej v dlani rozpadli na prach. Otec musel prísť o rozum, keď sa nechal namotať takej ježibabe, myslela si Lucia, ale nemohla mu nič povedať. On sa do nej tiež nikdy nestaral, ani vtedy, keď mala na to ešte vek. V živote si neprekážali, dokonca ani teraz, keď sa Lucia oňho musela sčasti starať. Nepochybovala o tom, že je to jej najprirodzenejšia povinnosť, splátka za detstvo. Priala otcovi veselší život, aj u Boha zaňho prosila, a šepkárku mu nevyhovárala, aj keď bola od neho oveľa staršia. Bola ako hruška v komore, čo vyhnije zvnútra, ale na povrchu ani farbu nezmení.

Upokojujúcu nemennosť života v dome dlhé mesiace nič nenarúšalo. Z času na čas, v závislosti od počasia, praskla tabuľka skla na vchodových dverách alebo kamene upchali odkvap. Nájomné nikto od nich nepýtal, odkedy okolo domu vyrástli nové budovy a nikdy žiadny úradník neprišiel pozrieť, či je dom obývaný a či ešte vôbec stojí. Úradne ho zdemolovali spolu s ostatnými v osemdesiatych rokoch, keď rozhodnutie o demolácii podpísal Luciin nevlastný strýko. Strýka niekoľko rokov po tom zabila vodováha. Vodováha vypadla výškovému robotníkovi, visiacemu na fasáde rodiacej sa sklenej poisťovne v úrovni dvanásteho poschodia. Robotník bol príslušníkom Cirkvi božích poslov. Dom vyzeral tak opustene, že počas stavby poisťovne sa občas stávalo, že robotníci pristavili niekoľkotonový kontajner rovno pred vchod, mysliac si, že vnútri nie je živá duša. Muselo sa čakať, kým kontajner naplnia odpadom a zaklapnú ako pažerák medúzy a pozbierajú rozbité tehly a kusy roxoru spred dverí, celkom bielych od stavebného prachu. Dom akoby nestál za zmienku, za štvorček v mape, akoby ani neexistoval.

Ovzdušie sa trochu zmenilo odvozom šepkárky. Uvoľnil sa byt a jedna časť dvora zarástla žihľavou. Starý pán nemal koho dráždiť svojím telesným pachom a odvážnejšie prekladal tlejúce brvná. Luciin otec zosmutnel. Len nenápadná žena v stredných rokoch, čo obývala posledný z bytov, si jej odchod zrejme ani nevšimla. Nevšímala si nikoho v dome, nerušila ostatných ani svojou prítomnosťou, ani piskľavým hlasom a rovnako nikoho neznepokojovalo to, že nepoznali jej meno. Ráno nehlučne odchádzala z domu s aktovkou pod pazuchou, večer sa rovnako nehlučne vracala a svetlo v jej izbe zhasínalo krátko po televíznych novinách. Lucia niekoľkokrát zacítila prítomnosť ženy na povale, ale cudziu bielizeň na šnúrach visieť nevidela. Rada by si s ňou poklebetila v kuchyni pri káve a zaplnila samotu. No zabúchať podvečer na jej dvere sa neodvážila. Zdravili sa úctivo, ,Dobrý deň’. Rovnako zdravila oveľa staršieho suseda aj Luciinho otca, ak ho výnimočne stretla, lebo ten zriedkakedy vychádzal von a na ulicu, len cez oslavy vinobrania a štátnych sviatkov.

Tento pokoj rozbil príchod muža. Privalil sa ako cigánska karavána ovešaný náradím a hrkálkami, odstavil kufre a debny v spoločnej chodbe a zatarasil prístup k záchodu. Pootváral dokorán okná šepkárkinho bytu, otvoril aj okná na chodbu a pustil do útrob nevetraných priestorov vlhký vzduch, rozvíril prach staroby v kútoch a až potom zaklopal na dvere susedného bytu blednúceho prekvapením. Lucia sledovala mohutné telo cez škáry v rolete. Aby s ním nemusela hovoriť ona, nikdy nehovorila s mužom po tridsiatke, nerátajúc otca, učiteľov a nájomníkov, priviedla otca a doliala do fľaše pálenku, aby mal na privítanie, a sama sa pustila vyškrabávať červotoče z parkiet v kúte otcovej izby. Tenké uši ale vystrčila ako radary. Muž mal hlas tenší, ako prislúchal takému veľkému telu. Lampy sa rozhojdali, keď sa zasmial. Otcovi priniesol šepkárkinu cigaretovú špičku a vycifrované smútočné oznámenie o jej smrti. Predstavil sa ako Boris. Otec nalial do dvoch pohárov pálenku, spočítal proti svetlu dúhové korálky a pripil si na pokoj duše. Lucia sa prežehnala. Keď sa muž vrátil ku kufrom, otec vzal z kredenca pripináčiky a pomaličky sa odšuchtal až k predným dverám. Kým oznámenie pripichol na všetkých štyroch rohoch, čierne úhľadné písmenká sa v daždi rozpili a stratili sa ticho ako hmla.

Odkedy prišiel sused Boris, otec pookrial. Začal fajčiť z cigaretovej špičky jeho cigarety, lebo Lucia mu ich kupovať odmietla, dokonca ho našla sedieť na dvore a dirigovať z lavičky prekládku dreva. Starček zavadzal kde mohol, chrchľavo sa radoval a plieskal Borisa po pleciach. Ten mu postavil novú vežu, poprekladal hrady tak, aby si medzi ne mohli drozdy postaviť hniezda. Potom vytrhal mladú žihľavu na dvore. Lucia hneď začala hľadať a triediť jeho stopy, aby nestratila upokojujúcu kontrolu nad jeho pohybom v rámci domu. Doteraz mala pod palcom každý centimeter spoločných priestorov a kartotéku už dlho nerozširovala. Bála sa ho ako čerta, úspešne sa mu vyhýbala, ale musela mu pripočítať k dobru závan veselosti a zdravého života, čo za sebou dotiahol. Cez okná zbavené naškrobených záclon videla vybielenú predizbu, šepkárkinu dubovú posteľ s ľahkými novými paplónmi, rysovaciu dosku opretú spolu s vysadenými dverami o stenu, veľké sklenené ešte nenaplnené akvárium. Očami ako tykadlami pozorne prehmatávala povrch nových vecí. S pre ňu doteraz nepoznaným pôžitkom vdychovala novú vôňu tečúcu von cez pootvorené dvere. Očami prebehla špinavú dlážku, veľké stopy v prachu a sledovala ich jednu po druhej až k posteli. Uvedomila si veľkosť izieb, nepredelených dverami a množstvo svetla, ktoré byt zrazu zaplavilo. Nikto z nájomníkov by sa neodvážil nechať posteľ vystavenú takto necudne na obdiv a nechať sa pozorovať počas spánku. Aj Lucia na noc vnútorné dvere zatvárala a okná do chodby zostávali zadebnené celý deň rákosovou roletou. V skutočnosti ani starý pán, ani zamestnaná suseda, dokonca ani šepkárka, kým žila, neprejavili najmenší záujem o život ostatných. Každý mal svoju pokojnú, nenápadne ubíjajúcu samotu. Len Lucia bola príliš mladá na taký zimný spánok. Nešpehovala pri cudzích dverách len zo strachu, aby ona nebola tá, čo v prstoch rozdrví toto tiché spoločenstvo neplatičov, nepísanú zmluvu, celkom prirodzenú pre úradne už neexistujúci starý dom. Z opatrnosti nedala zapojiť telefón, kto by jej aj volal, a nikdy nepozývala spolužiakov domov. Obmedzila sa na kontrolu a mapovanie spoločných priestorov a na dopĺňanie kartotéky, a to robila dôkladne, ako božie oko v trojuholníku. Uvedomovala si, že dom raz spadne. A odrazu nachádzala veľké odtlačky v každom kúte domu, molekuly jeho štipľavej telesnej vône v prázdnej pivnici, nitky z kabáta zachytené na verajach a odtlačky dlane na trámoch povaly vo výškach, o ktorých ona len premýšľa. Borisove stopy zaplavili celý priestor a Luciu pomaly vytláčali z každodennej istoty. Odrazu mala plnú hlavu Borisa a strachu z neho.

Otec sa prebudil z letargie natoľko, že začal zase piť a spievať. Boris sa totiž v rámci rekonštrukčných prác prebúral rovno do jeho izby a vpálil dnu kladivom skrz obraz Najsvätejšej rodiny. Svätému Jozefovi odpadlo čelo ako pri neliečenej lepre. Otec Jozefovi čelo nešikovne prelepil z rubu izolepou a Lucia by si nebola nič všimla, keby nenašla otca spitého pod obrazom božím, s fľakatou košeľou a nohavicami rozpáranými od kolien dole. Sedel na perinách, ruky prevesené cez čelo postele. Kolená a palce mal opuchnuté ako ropucha brucho, kožu na nich dohladka natiahnutú, modravú. Lucia mu bez slova gate po vlase roztrhla až k slabinách, aby mu ich mohla stiahnuť, bez slova si pritiahla stoličku a natrela hrče octanovou masťou. Kolená boli horúce a masť z nich stekala po kvapkách na podlahu a hneď zapustila hlboko do dreva. Spod postele vytiahla fľašu pálenky, ktorú mu pravidelne, ale skúpo dolievala. Dolievala toľko, aby mal jeden kalištek na ráno a jeden na večer, ale z fľaše neubudlo, bola plná presne po čiarku. Vyskúšala ju, či nie je doliata vodou, prehľadala mu izbu, prezrela kredenc aj šatník, znova prehľadala izbu, prehmatala matrace, no nenašla nič. Otcove gate hodila zúrivo do smetiaka. Z vedľajšieho bytu počula rytmické chrápanie spokojného človeka a to ju ešte viac rozčúlilo.

„Hanbi sa!“ zašomrala. „Ako malé decko, aby som ti policajta robila, aby som pozor na teba dávala.“ Pritiahla mu silnejšie obväz, nech si zapamätá. Otvoril oči, ale nepozrel na ňu, len hlavou kývol k Svätej rodine.

„No, na Pánbožka sa neobracaj,“ zavrtela hlavou, „Ten ti nepomôže.“ zakončila a roztrhla zubami obväz na konci vo dvoje. Otec zas hodil hlavou na obraz, Jozef sa na nich usmial a ukázal tmavú trhlinu na svojom svätom čele. Lucia obraz zvesila a našla pod ním v stene dieru ako svet, zapchatú zelenou sklenou fľašou. Fľaša jej výsmešne mierila rovno medzi oči, ako delo nabité ľudožravou tekutinou, a hlasné chrápanie vychádzajúce z druhej strany ju nebezpečne rozochvievalo. Lucia do nej strčila a spolu s ňou zatlačila aj kusy červenej tehly. Fľaša sa prepadla tupo cez dieru a chrápanie hneď prestalo. Lucia ticho čakala, otec nevydržal a zaspal. Naťahovala krk, pozerala cez prach do diery, až jej slzili oči. Z diery, ako had, vyliezlo chlpaté predlaktie a dlhými pohyblivými prstami nahmatalo jej tvrdohlavé čelo, ostrý nos a pevne stisnuté pery. Zacítila pod nosom pálenku vsiaknutú do pokožky jeho prstov, spoznala už známu vôňu zachytenú na chĺpkoch a na chvíľu sa nechala omámiť. Hnev z nej opadol, zabudla aj na otca, aj na Jozefa s trhlinou medzi očami.

Lucia zostala odmeraná aj voči otcovi, aj voči Borisovi, ktorý ich aj tak začal pravidelne, bez opýtania navštevovať. Dieru v stene nezamuroval, ale zväčšil, vyrovnal a zahladil hrany a nakoniec vybielil vápnom, aby mohol otcovi priamo do izby púšťať muziku a podávať karty. Po pitke, ktorá tomu predchádzala, otec opuchol tak, že musel byť len v trenkách, lebo všetky gate mu boli úzke a dva týždne ani z izby nevyšiel. Svoju fľašu s vyznačenou čiarkou dal Borisovi. Ten ako ospravedlnenie daroval svoju časť pozemku Lucii, no ona v tom videla škaredý výsmech a dar neprijala. O celý dvor sa aj tak starala sama a to, čo potrebovala, teda petržlen, kvaku a byliny, si sadila kde jej napadlo a kde slnko svietilo najdlhšie. Nikdy jej to nikto nevyčítal. Boris však od úmyslu uzmieriť sa nepopustil a každé ráno, ešte predtým, ako šiel do práce, Luciinho otca cez dieru v stene dohladka oholil vlastným náčiním, navoňal ho a poutieral mokrým uterákom, lebo Lucia by ho z trucu nechala zarásť ako Tarzana. On, ešte omámený spánkom, oči plné karpín, odovzdane držal hlavu vzpriamenú pri diere a predstavoval si šepkárku sťahujúcu si silonové pančuchy šikovne a nehlučne ako had lieno.

Lucia zas každé ráno v posteli naťahovala uši k dverám otcovej izby a chvejúc sa načúvala cinkotu žiletiek a sklených fľaštičiek. Slastne zatvárala oči pred obrázkom dlhých prstov muža, pre ňu nepredstaviteľne veľkého a dospelého. Chcela by dieru zväčšiť, alebo rovno celú stenu zbúrať a nechať otvorené všetky dvere ich tmavého bytu, a chcela byť zároveň ešte stále urazená, tvrdohlavá a krikľavo ľahostajná. Chcela by si s otcom vymeniť izbu a nechať sa opiť, vlákať strach do fľaše a potme ju zaliať horúcim voskom. Chcela by privolať na seba chorobu, aby sa aj jej telu dostalo toľkej opatery a chcela by sa zbaviť červene, čo ju zalievala vždy ráno, keď Boris vytiahol s rachotom rolety v izbe a zas večer, keď ich po poslednej cigarete stiahol dolu.

S otcom ho asi spájalo nejaké tajomstvo, za čím tušila šepkárkinu robotu. A k starému pánovi, ktorému tiež venoval chvíľku, cítil najskôr ľútosť, ktorú si jeho počínanie priam pýtalo. Dokázal zlomiť aj jeho úzkostlivé mlčanie a po dvoch cigaretkách z neho vytiahol dôvod hromadenia takého množstva dreva. Povedal Borisovi, že je špión a rozplakal sa mu na ramene. Povedal mu o manželke, s ktorou býval dávno niekde na východe a ktorej v zime roku 1986 stuhli ruky a nohy, začala kašľať a potom umrela. Odvtedy zvláča drevo, aby ho bolo stále dosť, aby žene už nohy nestuhli od zimy. Keď mu to dopovedal, utrel si líca a ticho zaliezol do nafúknutých perín. Tej noci Boris vytiahol rozhorúčenú Luciu z postele a nechal ju stáť s baterkou v ruke na dvore ako kandeláber a sám rozobral a znovu postavil drevenú vežu tak, aby sa zdala byť väčšia a vyššia. Povyháňal drozdy, vykuchal ju ako starú sliepku, nechal len obvodové múry, a dosky, čo boli vo vnútri, poukladal navrch. Lucia si nebola celkom istá, či to robí zo súcitu, alebo z čertovskej radosti, ale svetlo držala až do polnoci.

Až po niekoľkých mesiacoch od Borisovho príchodu sa Lucii zdalo, že v dome opäť nastalo ticho. Starý pán hromadil drevo, drevo na dvore hnilo, dvor zarastal. Luciin otec sa z času na čas opil cez dieru v stene, opuchol a na čas skrotol, všetko po starom. Len Lucia začala čas rátať pred a po Borisovi. Zamilovane utierala podlahu pred jeho bytom, cez okno pozorovala, ako z neho miznú všetky známky po jeho mame, všetky ženské spomienky, a uvoľňujú miesto novým. Zatvárala oči a nechávala si na tvár sadať prach prúdiaci z jeho izby, čo z nej robil dospelú. Najlepšie by bolo rýchlo zostarnúť a preskočiť desať rokov, ktoré mal podľa nej Boris naviac. Desať rokov sa jej zdalo príliš veľa. Boris by zas z Lucie najradšej vytĺkol strach zo života, ktorým v zavretom dome celkom nasiakla a v rámci možností ju vystavil dennému svetlu. Nosil jej južné ovocie, venoval čas otcovi, aby sa ona mohla venovať sebe, robil jej poklony, ktoré chápala zle a urážali ju. Ale i tak potajomky hľadala v jeho byte stopy po nejakej inej žene, ktorú mohol Boris niekde mať, no nenašla ani jednu fotografiu, ani zabudnutú malú ponožku. To jej dávalo odvahu predstavovať si nepredstaviteľné. Častejšie preliezala cez dieru do jeho bytu a pila s ním čaj nad šepkárkiným obrázkom, keď ju zavolal, že je mu smutno a nechce spať. Ale kontrolovala si prísnu čiaru stisnutých pier, bola odmeraná a nenechala sa nachytať. O to viac sa triasla pod kožou, vo vnútri.

Na povalu, do kúta, kde ani myši nechodili, Luciu zaviedli značky, ktoré patrili do dvoch rôznych zakladačov. Malé ženské stopy s okrúhlym opätkom plietli cestu veľkým ťažkým odtlačkom Borisových topánok, niekde sa prekrývali, niekde rozvírili prach a niekde tie malé celkom vynechali krok. Jeho pach prerážal jemne štipľavú vôňu škorice, ktorá na povalu nepatrila. Lucia, zapchávajúc si nos, prešla centimeter po centimetri všetky trámy, pozbierala zo zeme svoje krátke popolavé vlasy, Borisove čierne s bielym korienkom a zopár dlhých červených, aké patrili na druhé poschodie. Na hrubom tráme preloženom krížom cez podlahu našla chĺpky z vlneného svetra, bielu gumičku a kúsok zlomeného nechtu. Prepadla ju dievčenská panika, z ktorej obelieva tvár. Borisa nešpehovala, ale medzi dvere vedúce na povalu a zárubňu lepila slinami nitky a podlahu okolo trámu zasypávala hladkou múkou. V noci spala zle, aby si každé vrznutie dverí zaznačila do pamäte ako dôkaz. Po dvoch týždňoch nastavovania pascí ju chytila silná trudnomyseľnosť. Boris zatváral oči. Ešte niekoľkokrát vlákal susedku na povalu, potrápil ju, aby sa utvrdil v tom, že malá Lucia z toho celkom chradne. Skúšal tvrdosť kameňov, čo našiel na rumovisku.

Skúška Luciinej odolnosti trvala dlho. V zime sa prepadla strecha v kúte, kde Lucia sypala múku, museli podložiť prehnitý trám a pod rozbité škridle postaviť vedrá. Keď nasnežilo, nestačili z nich vylievať vodu. Trám podložili doskami zo starcovej zásoby. Prišiel len o pár klád, no preňho to bola katastrofa. Prepadol ho strach z nedostatku a bál sa o to viac, že bola zima. Začal chodiť von ešte skoro ráno, ešte za tmy. Lucia mu po Borisovi posielala kamilkový zápar a ploskačku slivovice z otcových zásob, ale starý pán sa aj tak rozhodol umrieť na zápal pľúc. Tak ako umrela jeho žena. Kým poňho prišla dodávka s červeným popraskaným krížikom, Boris zapálil drevo na dvore. Starcovo telo vychladlo spolu s pahrebou.

Suseda sa odsťahovala týždeň po starcovej smrti. Nechala v dome nábytok, ktorý aj tak nebol jej, všetok riad a pár kníh o podvojnom účtovníctve. Rozlúčila sa zvyčajným ,Dovidenia’, okolo Borisovho bytu len chvatne prebehla a vonku nastúpila na prvú električku, čo prišla. Lucia po nej našla na povale farebnú gumičku na vlasy a nechala ju na Borisovom umývadle nasiaknuť vodou.

Zrazu šlo všetko z kopca. Zo strechy sa po šnúrach na bielizeň začali plaziť dnu plesne a kým povala vyschla, oblepili všetky trámy, podliezli popod dvere a napadli prázdne byty. Knihy podvojného účtovníctva padali z políc pod ťarchou húb, rozpadávali sa na podlahe, pretekali cez dosky a kvapkali Lucii do polievky. Boris si nad rysovaciu dosku natiahol voskované plátno a celé dni pod ním sedel s malým varičom pod zadkom. V samote sa začal podobať Lucii, začal mať o sebe pochybnosti a potom ľahko podľahol chorobe, ktorou bol presiaknutý celý dom. Staroba domu naňho doľahla viac, ako by bol pripustil, keby si to včas uvedomil. Dlho trápil on ju a ona sama seba, celkom sa zamotali v strachu a tvrdohlavosti. Otec začal zabúdať, celé dni nevypol televízor, ani v noci, nakoniec stratil ebenovú špičku a chuť na pitie. Na veľkonočný pondelok sa stal zázrak a svätému Jozefovi sa zacelilo čelo, ale otca to z letargie neprebralo a Boris sa ani pozrieť neprišiel. Čakali väčší ohňostroj.

V máji začala na dvore z čierneho popola rásť žihľava. Rástla do gigantických rozmerov, ťahala sa do výšky, po pár dňoch dosiahla okná, nechala v bytoch semienka a zastavila sa tesne pod odkvapom. Lucia strihala byle len z okna, aby netienili, a trpezlivo zbierala semienka, drvila ich v mäsovom mlynčeku, aby nestihli zapustiť. Potom vysedávala v okne a hľadela, ako ľudia pod oknom na ulici slepo pochodujú okolo domu. Odkedy robotníci z poisťovne vedľa vchodových dverí pribili výstražnú červenú ceduľu ,Pozor padá omietka’, ľudia dom obchádzali, aby nenakúpili hrču.

Ohňostroj spustili neznáme sily skoro ráno, posledný májový piatok. Prvé lúče uvideli cez dieru v povale, kým im viečka nezasypal prach rozdrvenej tehly, storočného prachu a popola padajúceho z červeného ranného neba. Utreli si oči rukávom pyžamy a každý vo svojej izbe mohol vidieť jednu časť rozďavenej papule železného stroja, živého z benzínu a vazelíny. Stačilo pohnúť zamasteným krkom a posledná sedlová strecha v meste dopadla na dvor, kde sa zložila ako čínska skladačka. Vedrá, plné odstátej vody, na ktoré sa dávno zabudlo, po jednom popadali mäkko do popola. Kým sa čeľuste druhýkrát zahryzli, Boris stihol preliezť dieru, chytiť otca popod pazuchy a s bledou Luciou zbehnúť po schodoch na ulicu, kvôli demolácii odrezanú od dopravy, vyčistenú od chodcov a túlavých mačiek. Ulica voňala horúcim asfaltom, bola tichá, len z času na čas niekde vzadu niečo zadunelo a okná domu sa vtedy zachveli. Niekoľko skiel prasklo a vydýchlo na ulicu jemný prach. Kým ich robotníci odohnali preč, zapadli prachom do biela a tak si nik nevšimol, že sú v pyžamách a bosí.