Diana Mašlejová

Maják

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Diana Mašlejová

Maják

V roku 2013 vydala Agentúra Limerick s.r.o.

Agentúra Limerick s.r.o.

Sputniková 16

821 02 Bratislava

tel: +421 904 006 270

mail: info@limerick.sk

www.limerick.sk

Všetky práva vyhradené. Okrem použitia krátkych ukážok

pre účely recenzie a kritiky nesmie byť žiadna časť tejto knihy reprodukovaná ani šírená bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora alebo vydavateľa.

© Diana Mašlejová 2013

© Agentúra Limerick s.r.o., Bratislava 2013

Ilustrátorka © Lucy Hudec (www.lucyhudec.com)

Obálka - grafik © Peter Považan

Jazyková úprava Pavel Gabriš

Zalomenie www.iris-knihy.sk

ISBN 978-80-89647-13-2

Zima v meste

Zasnežená socha Satinského, rozmočené sny v trhlinách betónu. Vidíš ich utekať pred sebou – dva páry drobných detských nôh, ťažko nájsť slobodu v starých otepľovačkách.

Ranné strechy áut obledli závisťou nad dokonalou technikou prírody, zoškrabuješ z okna zamrznutú nádej a z úst para starostí stúpa.

Stúpa...

Nachádza pokoj až ďaleko od teba.

Tak blízko máš do raja a ani o tom nevieš. V záveji pravidiel ho nenájdeš, ani v účtenke z potravín. Možno v škatuli starých topánok, ktoré si mal kedysi rád. Celkom obyčajne rád.

Kde sa stratil ten pôžitok zo skrehnutých rúk, keď si netrpezlivo drvil prvý decembrový sneh? Vášeň z malých víťazstiev drala sa ti vtedy prudko z hrude a znamenala viac ako nahé telá žien. Viac ako prázdna skratka pred tvojím menom. Roztopil ju horúci dych premárnených šancí, zvädnuté túžby v lepší zajtrajšok.

Obraz nad ohrievačom sa vlní v rytme kolied a utícha pri zimnej uspávanke. A zrazu v nás zaznievajú tóny dávnych predkov, pomaly rozsvecujú zvlhnuté knôty prastarých príbehov. Ticho, už prichádza ten, komu si ublížil. Iba sa mihne v dyme nočných rozhovorov a zase sa stratí do metafory roztrhaného baliaceho papiera.

Jesenné blues

Na čo myslel? Stál potichu, na chodníku pred domom, pred svojím obchodom.

Sám, po toľkýkrát. Len utíchajúci šum detských hlasov.

„Dobrý deň, ujo!“ kričala dôverčivá radosť.

A on iba pohodil hlavou, vďačný za tento každodenný rituál. Zaliezol do starého krámu, zobral hrsť cukríkov a poďakoval im za detstvo. O chvíľu sú z ihriska späť.

Zo stoličky hľadel cez presklenú vitrínu. Ulica pulzovala svojím obvyklým tempom. Ako ju mal rád... Škôlku na konci, staré domy, svoj obchod a dom. Patril sem. Ponúkal sirupy, ťažké vína, cigarety, seba a sušené ovocie. Aj on už bol vysušený, ale nestrácal chuť. Žiť,
cítiť.

Zavrel obchod, iba na chvíľu. Aj tak ráno nikoho nemal. Odbehol domov, mal to len cez dvor.

Žena práve dovárala obed. „Zase si zavrel?“ otočila sa od sporáka.

Mávol rukou a zapol si telku. Nič mu nevyčítala.

„Máš právo na oddych,“ položila pred neho tanier s polievkou.

Zvraštil čelo. „Zase je úplne vriaca.“

Chytila ho za rameno. „Nechaj to už tak. Celý život drieš, už stačilo.“ Podráždene vzdychol. „Driem? Sedím na pohovke a jem tvoju polievku. Obchod je zavretý.“ Zagúľala očami a odišla do kuchyne.

Ženy. Cítia sa užitočne, aj keď sú už na dôchodku. Ale čo on, stojí ešte za niečo? Potrebuje niekto jeho čapovaný veltlín?

Vstal od obeda a vrátil sa do krámu. O chvíľu príde Sonička a vnúčatá.

Čo im len dá?

Vonku svietilo mrazivé zimné slnko a jemu sa opäť zachcelo vrátiť sa na gauč. Otvoriť knihu, najesť sa v pokoji – tak, ako to robia oni, starci. Pomôcť žene s krížovkou, bezstarostne privrieť oči.

Pozeral sa na sudy so sirupom, pomaly vyčistil pipety, poukladal cigarety do úhľadných radov a znova vyšiel na ulicu. Deti sa práve vracali z ihriska.

„Ideme spinkať, ujo!“ kričali od cesty.

„A chce sa vám?“ spýtal sa.

„Musia, pán Kovalčík. Aby pekne rástli, však, deti?“ pohladila ich mladá učiteľka.

„Nechceeee, nechceeee,“ hmýrili sa v ťažkých bundách.

„Ani mne nie,“ smutne sa usmial, „ale tiež už musím.“

A zamkol ťažké dvere.

Kocúrov koniec

Kocúr mal veľký dom. Kocúr mal rád mačky, rád sa oblizoval, rád zbieral telefónne čísla, rád jazdil rýchlo. Jedného dňa sa Kocúr zobudil skoro ráno. Ponaťahoval si staré kosti a uviazal čiernu kravatu. Kráčal pomaly a obtieral sa o rohy. Vycikal sa na Susedove paradajky.

Pri plote stretol Mačku 1 a spolu si zapriadli. Na chodníku stretol Mačku 2 a spolu si zapriadli. Začalo pršať, tak sa skryl pod most.

Spokojne priadol sám. Našiel krásny kúsok mŕtveho holuba, vytiahol striebornú vidličku a nožík a dobre sa najedol.

Pod most pribehla zmoknutá Mačka78 aj s malými mačiatkami. „Sú tvoje, ty debil.“ Ľavou labou jej odkopol kosti. Pooblizoval si kožuch a vracal sa do veľkého domu. Cestou stretol Starého psa a úctivo sa uklonil. Pred domom ho čakal Sused. Mieril naňho pištoľou. „Ty sprostý špinavý kocúr, už ťa mám dosť. Furt mi štíš na paradajky.“ PIF.

Pribehol Starý pes, vytiahol zlatú vidličku a nožík a dobre sa najedol.

Za múrom

Túži po mori. Očami už naňho nedovidí. Slepne. Načahuje ruky, medzi prstami cíti vlny. Uteká...

Ráno vstane, oblečie sa, nastúpi do električky, sadne si za stôl, vypije kávu, vypĺňa papiere. Desiatky, stovky, tisícky papierov.

Všetky by ich pokreslila. Domami, kocúrmi, pohármi, lístím... Po robote zájde do papiernictva a kúpi výkresy a farby. Položí ich na policu a urobí si ďalšiu kávu. Zaspáva pred televízorom.

Na výkresy sadá prach, papiere zapĺňajú čísla. Vie o nich všetko, ale netuší, na čo sú. Žijú v nej svoj beztvarý život, spievajú o presnosti, stavajú pyramídy z bankoviek. Na vrchole stojí splatenie hypotéky. Doma štetcom klepká po starom drevenom stole a cíti sa trápne. Sama pred sebou.

Na Vianoce farby podaruje neteri.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-89647-13-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013