Pavol Rankov

My a oni
Oni a my 

(Ukážka)

Elektronická kniha

Title: My a oni / Oni a my
ISBN 80-88897-68-8 (slovak edition)

Copyright © Pavol Rankov, MMI, MMXII
Cover © Shooty, MMI
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
Second edition.

All rights reserved.

Doba, v ktorej žijeme

Doba, v ktorej žijeme, je zmätená. To nám azda dáva právo, aby sme aj my boli zmätení. Bojíme sa, čo nám urobia iní, bojíme sa, čo my urobíme im. Môže za to doba...

Počas hodinového cestovania autobusom viac nenapísal. Boli to len štyri vety, z ktorých poslednú chcel dokonca preškrtnúť, ale nestihol to, pretože už vystupoval.

Správca rekreačného centra ho privítal skôr úctivo ako vľúdne. Napadlo mu, že toto správanie sa v poslednom čase stalo príznačným. To bola tá Doba, v ktorej žijeme... Asi by mal napísať aj o všeobecnej absencii dôvery. Pôvodne sa chcel síce sústrediť na svoje pocity, ale konanie iných môže najlepšie osvetliť jeho motívy.

„Kto momentálne v stredisku býva?“ spýtal sa. Slovo „momentálne“ vyznelo ako narážka na prebiehajúce politické zmeny, takže radšej dodal:

„Myslím, že toto nie je sezóna na dovolenku v prírode. Čo sa tu dá robiť?“

„Máme tu zopár ľudí, ale čo robia, to vám neviem povedať,“ odvetil správca a s neskrývanou iróniou pokračoval:

„Veľmi ma teší, že ste prišli, ale nebudem sa vás radšej pýtať, ako tu budete tráviť svoj čas.“

Nedokázal nijako odpovedať. Zobral si kľúč a vyšiel z hlavnej budovy. Chatka, v ktorej bude bývať, stála neďaleko jazera. Bude mať krásny výhľad na zelenkastú vodnú plochu a riedky brezový hájik.

Vnútri boli len dve miestnosti a sociálne zariadenie. Kuchynský kútik s varičom a chladničkou sa nachádzal v rohu väčšej izby, v ktorej boli tiež kreslá so stolom a skriňa. V menšej miestnosti bola manželská posteľ (bolestne mu pripomenula piaty mesiac samoty) a ďalšia skriňa.

V databáze spisovateľského združenia, ktoré mu financovalo tento pobyt, bol určite ešte stále evidovaný ako ženatý. Preto dostal dvojposteľovú chatku. A nesporne z toho istého dôvodu sa ho správca prekvapene pýtal, či tu bude celý mesiac sám.

Nepochyboval, že pobyty, ako je tento, už spisovateľské združenie v budúcnosti hradiť nebude. Peniaze, ktoré dostali na túto príležitosť od vládneho výboru pre kultúru začiatkom roka, prečkali na bankovom konte všetky politické zmeny a vedenie združenia sa ich rozhodlo použiť na pôvodný účel, aby nemuseli byť vrátené.

Tvorivé dovolenky – tak sa takéto pobyty volali – boli príznačnou formou, akou si nedávno odstránený režim kupoval servilnosť spisovateľov. Veď aj preto v súčasnej situácii, v tej nepochopiteľnej Dobe, v ktorej žijeme, pobyt pridelili jemu – relatívne mladému autorovi zatiaľ jedinej knihy, ktorej ohlas nebol vôbec výnimočný. Spisovatelia, ktorí sem chodili celé roky, sa zrazu nechceli kompromitovať prijímaním darov od nedemokratických síl.

Sotva vošiel do chatky, pocítil silný impulz písať. Ani si nevybalil kufor, a hneď začal. Zdalo sa mu, že rozhovor so správcom strediska veľmi dobre nadväzuje na úvodnú časť o charaktere doby, v ktorej žije. Bol by to celkom prirodzený prechod zo všeobecného opisu na ukážku konkrétnej situácie.

Slová sa mu samy tlačili na papier:

Správca rekreačného centra ho privítal skôr úctivo ako vľúdne...

Chuť do písania sa pominula tak rýchlo, ako prišla. Vybral sa radšej na dlhú prechádzku okolo jazera. Zistil, že komplex, v ktorom býva, je jediným rekreačným strediskom v okolí. Okrem jeho chatky tu boli ešte štyri podobné, momentálne všetky prázdne. Prekvapilo ho, že na opačnej strane jazera je malá železničná stanica, kadiaľ štyrikrát denne prechádza osobný vlak do hlavného mesta.

Večeral v malej reštaurácii, ktorá bola v hlavnej budove. Stretol tam správcu, od ktorého sa dozvedel, že v uhradenej cene pobytu je zarátaná aj strava. Bolo to milé prekvapenie.

Obsluhovala ho pôvabná mladá servírka. Pravdepodobne sa celý personál zariadenia skladal len zo správcu, jeho manželky a tohto dievčaťa.

Zasmial sa, keď pred neho ukladala misku kompótu so slovami: „Vaše lieky, pane.“

Hneď prvé ráno spal dlhšie, ako si pôvodne predsavzal.

Po raňajkách sa pokúšal pracovať. Napokon sa však dostal len k tomu, že si urobil revíziu povinností, ktoré tu na neho čakajú. Najskôr by mal napísať už dohodnutú recenziu. Pred niekoľkými týždňami horúčkovito zháňal časopis, kde by mu uverejnili kritiku francúzskej knihy, na ktorú natrafil v jednom kníhkupectve. S pomocou istého priateľa sa objavila možnosť zaradiť recenziu do zimného dvojčísla najvýznamnejšieho literárneho mesačníka. Potom si prečítal francúzsky román znova a zistil, že je vlastne banálny a fádny. Nemohol však už odrieknuť príspevok v dohodnutom rozsahu, a tak sem pricestoval aj s touto nie veľmi príjemnou povinnosťou.

Plánoval pracovať na niekoľkých rozrobených poviedkach. Tešil sa, že bude pokračovať aj v poviedke, ktorej prvé vety začal písať včera v autobuse. Cítil, že musí zachytiť zdanlivú ľahostajnosť, s akou väčšina ľudí prijíma prevrat, ktorý v zahraničnej tlači nazývajú revolúciou. Pasivita ľudí zašla až tak ďaleko, že nenávideného diktátora musela zbaviť moci jeho vlastná strana po formálnom dohovore s donedávna prenasledovanou opozíciou. Potvrdzovalo sa mu, čo napísal – Doba, v ktorej žijeme, je zmätená...

Úplne sa nevzdal ani myšlienky, že by sa pokúsil súčasné obdobie spracovať aj odborne. Možno sa takýmto spôsobom vráti k svojej pôvodnej profesii historika. Za neistú a napokon ani nie veľmi výnosnú prácu v reklamnom oddelení jedného z denníkov ju vymenil na naliehanie manželky, ktorá ho pred necelým polrokom aj tak opustila. Ambiciózny mladý policajný dôstojník, ku ktorému odišla, sa v posledných mesiacoch diktatúry stihol úplne skompromitovať svojvoľným zatýkaním, keď už jeho nadriadení nevydávali žiadne rozkazy, ktoré by im mohli skomplikovať život v budúcnosti. Možno by sa v takejto situácii chcela vrátiť, ale on by ju už neprijal. Jeho láska sa premenila na rivalitu. Chcel si nájsť inú priateľku, chcel dokázať (sebe či jej), že ešte vie byť šťastný. Problémy jeho soka v policajnej uniforme ho vlastne tešili.

Pri vybaľovaní svojich vecí našiel v skrini staré rádio. Hneď vyskúšal, či funguje. Práve vysielali spravodajstvo. Nová vláda sa konečne odhodlala amnestovať politických väzňov. Reportér sa pýtal ministra spravodlivosti, či sa týmto zákonom nedostanú na slobodu aj teroristi. Minister tvrdil, že pri príprave nariadenia mysleli aj na vylúčenie tohto rizika, takže verejnosť nemusí mať obavy. Potom chcel reportér počuť, či sa vláda bude zaoberať aj osudom odporcov minulého režimu, ktorých vyhlásili za choromyseľných a umiestnili ich v psychiatrických liečebniach. V odpovedi sa poslucháči mohli dozvedieť, že uvedená otázka sa definitívne vyrieši budúci týždeň.

Táto téma ho zaujala. Takže predsa bolo pravdou, že odstupujúci režim v minulosti vyhlasoval svojich odporcov za šialencov. Predstavil si seba v situácii človeka, ktorého označia za nepríčetného a nebezpečného pre okolie. Podplateným psychiatrom sa snaží vysvetliť, že je normálny, ale práve neustále opakovanie tohto faktu vyznieva ako chorobná posadnutosť. Napadlo mu, že je to téma, akú by mohol spracovať do poviedky alebo novely, potom však túto myšlienku zavrhol. Obával sa, že by ho problém príliš pohltil. Stalo sa mu to nedávno, keď sa pokúšal písať o pocitoch muža opusteného ženou, ktorej bol úplne oddaný.

Už tretí deň rozmýšľal nad poviedkou, ktorá by opisovala súčasné politické zmeny. Včera počul v rozhlase rozprávať veliteľa jedného z pracovných táborov, ktorý sa angažoval v ďalšom zo vznikajúcich hnutí za slobodu. Prihováral sa za okamžité zrušenie táborov. Nielenže myšlienka nútenej práce je neprijateľná už vo svojej podstate, ale navyše tábory ani nepredstavujú ekonomický prínos pre krajinu. Práca je neefektívna a všetok zisk pohlcujú náklady na strážnu službu a chod tábora. Veliteľ však pripomenul, že veľkú väčšinu z trestancov v týchto zariadeniach tvorili kriminálnici, a nie politickí väzni.

Vtedy si uvedomil, že poviedka by mohla opisovať pracovný tábor práve v týchto dňoch. Nútená práca už bola zrušená, počet raportov sa znížil zo štyroch na jeden denne, väzni očakávajú každú chvíľu rozpustenie tábora, dozorcovia sú nervózni, pretože neveria slovám dočasného prezidenta, že za chyby z minulosti nebude nikto potrestaný. Veliteľ tábora trávi väčšinu času v hlavnom meste, kde zakladá novú politickú stránu. Jeho zástupca, fanatický prisluhovač diktatúry, zmizol a dozorcovia väzňom naznačili, že je pravdepodobne v zahraničí.

Spomenul si, že v koncentračných táboroch počas druhej svetovej vojny boli väzni zaradení do skupín – politickí, rasoví, kriminálni. Nejaké rozdelenie trestancov by mohol využiť aj vo svojom príbehu. Napätie medzi skupinami väzňov by vytvorilo ďalšiu dejovú líniu plnú intríg a protirečivého očakávania budúcnosti.

„Nie je vám tu smutno?“ spýtal sa mladej servírky.

„Chodia sem zaujímaví ľudia,“ odvetila a dodala:

„A vy ste jeden z nich. Aj mňa vaša kniha veľmi zaujala, som šťastná, že som vás aspoň trochu spoznala.“

Prekvapene sa na ňu pozrel. Často si predstavoval čitateľov svojej knihy – nie priateľov alebo kolegov, ale úplne cudzích ľudí, ktorým sa náhodou dostala do rúk. Nikdy mu však nenapadlo, že by medzi nimi mohlo byť aj nejaké mladé dievča.

„Dúfam, že mi počas vášho pobytu u nás venujete aspoň chvíľočku. Je toľko vecí, na ktoré by som sa chcela spýtať,“ dodala trochu zahanbene a stratila sa vo dverách kuchyne.

Včera telefonoval do časopisu, aby sa ospravedlnil, že nedodá sľúbenú recenziu. Úvahy nad príbehom o pracovnom tábore a politických väzňoch v časoch amnestovania ho plne zaujali. Rozhodol sa pre zobrazenie dynamickejších zmien, ktoré priniesla revolúcia. Ešte večer väzňov týrali, a ráno ich musia prepustiť na slobodu. Možno sa tým naruší spätosť so súčasným politickým vývojom, ale aspoň bude môcť dať väčší priestor fantázii. Radšej si niečo vymyslieť ako skreslene opisovať skutočnosť.

Osud muža, ktorého myseľ otupili liekmi a telo zničili nútenými prácami. O niekoľko hodín ho po dlhých rokoch majú prepustiť na slobodu a on nevie, čo urobí.

Nejasne si spomínal, že kdesi čítal o ľuďoch, ktorí po dlhom väznení už nedokázali žiť samostatne na slobode. Potrebovali prísny režim a kontrolu.

Vyrušilo ho zaklopanie. Zatvoril zošit, strčil ho do skrine, až potom otvoril. Vo dverách stála servírka s balíčkom v rukách. Pozval ju ďalej.

„Priniesla som vám koláč. Zvýšil z večere. Určite ho zjedzte. Piekli sme ho len pred niekoľkými hodinami, ale podľa hygienických predpisov už ráno nesmie byť servírovaný. Viete, otec úzkostlivo dodržiava každé nariadenie alebo normu. Chcel by si miesto správcu udržať aj v nových časoch.“

„A tie nové časy už nastali?“ spýtal sa s úsmevom a zasa si spomenul na práve rozpísanú poviedku. Takto možno hovoriť iba o súčasnosti, o Dobe, v ktorej žijeme...

„Práve o tom som chcela s vami hovoriť. Ako sa dívate na súčasnú situáciu? V politike sú mnohé nové tváre, ale niektoré staré zostali. Dokonca dvaja z bývalých ministrov sú aj v súčasnej vláde. Nedávno som počula v rozhlase horliť za zrušenie pracovných táborov aj jedného z ich veliteľov. Opory diktatúry sa stavajú do čela boja proti nej. Ľudia nie sú ľahostajní, ale zmätení,“ zarazila sa a zmĺkla akoby zaskočená vlastným zápalom. Ale v jej pohľade veľmi jasne videl nevyslovenú otázku.

Chcel odpovedať, ale bál sa, aby cynizmom neurazil jej nadšenie.

„Použili ste slovo zmätení, aj ja tak opisujem tieto dni,“ povedal. Zamyslel sa a zasa zopakoval:

„Zmätení? Pred niekoľkými rokmi som sa angažoval v revolučnom hnutí. Z vtedajších osloboditeľov sa po niekoľkých mesiacoch stali noví tyrani. A tí čestnejší sa premenili na byrokratov.“

Zasmial sa tomu paradoxu, ale dievča zostalo vážne. Akoby stále čakalo na vysvetlenie.

„Z tej revolúcie mi zostal len jeden suvenír,“ dodal a ukázal jej jazvu za uchom.

Pokývala hlavou. Poobzerala sa dookola a povedala, že mu príde niekedy upratať.

Najskôr šaty skladal a dával na poličky, ale keď sa bolo treba ponáhľať, tak ich už len hádzal do skrine. Nechcel, aby opäť videla, v akom neporiadku žije. Pri večeri mu povedala, že príde okolo ôsmej. Ešte chcel vyčistiť záchod a sprchovací kút.

Keď sa vrátil do izby, dievča už sedelo v kresle.

„Dvere boli pootvorené, tak som si dovolila vstúpiť,“ ospravedlňovala sa veselo.

Povedal, že sa teší jej návšteve, a v tej chvíli si uvedomil, že v chatke dnes nemá ani trocha jedla či nápoja, ktoré by jej mohol ponúknuť.

Sadol si oproti nej. Mlčali. Potom obaja naraz prehovorili, ale po prvých hláskach opäť stíchli. Zasmiali sa a on povedal, že podobnú scénu videl v jednom filme. Dievča bolo akési nepokojné, možno až nervózne. Spýtalo sa, či by mu mohlo položiť jednu háklivú otázku. Samozrejme neodmietol.

„Skutočne mi nemusíte odpovedať, veď jazva na vašej hlave vypovedá mnoho,“ povedala.

„Predsa by som však chcela vedieť, prečo ste nevstúpili v týchto dňoch do politického života.“

„Doba, v ktorej žijeme, je zmätená,“ napadlo mu, ale povedal čosi iné.

„Nikdy som sa nezaoberal politikou. Jazva je znakom študentského rebela, a nie politika.“

Nesúhlasne pokrútila hlavou:

„Keby ste vedeli, s akým nadšením sme pred maturitou čítali vašu knihu. Poviedka, v ktorej ste písali o rušení pracovných táborov a oslobodení politických väzňov, nás napĺňala vierou, že sa to čoskoro stane aj v skutočnosti. Ja viem, že rovnakú odvahu ako vy prejavil aj vydavateľ knihy, ale ktorý zo spisovateľov, čo sú dnes v politike, by sa odvážil napísať niečo podobné hoci aj pred polrokom?“

Položil si hlavu do dlaní a snažil sa plne sústrediť. Postupne si vybavoval v pamäti všetky poviedky zo svojej knihy, ale nespomenul si ani na jedinú, ktorá by opisovala to, o čom vravelo dievča. Nemohla predsa vedieť, že práve teraz, keď už nehrozí žiadne nebezpečenstvo, sa rozhodol písať o tejto téme.

„Vraveli ste, že ste tie poviedky čítali s nadšením. Prepáčte, ale vedeli by ste si ešte aj dnes spomenúť na podrobnosti poviedky o politických väzňoch?“ spýtal sa.

„Samozrejme, že by som to vedela,“ odvetila v narastajúcom hneve. „Bola to poviedka o mužovi, ktorý sa raz ráno zobudí v pracovnom tábore a zistí, že tam zostal úplne sám. A musím vám tiež povedať, ako sa volala?“

Prudko vstala a dodala:

„Skúška z literatúry by sa už mohla skončiť, nie?“

Rozbehla sa k dverám. Chcel ju zadržať, ale vyšla už von a zabuchla za sebou. Otvoril, aby za ňou zavolal. Bola však tesne za dverami. Mlčky stáli oproti sebe. Vo svetle, ktoré prenikalo z chatky, sa mu zdalo, že v očiach dievčaťa sú slzy.

Objala ho okolo krku a pobozkala. Skôr ako stihol čokoľvek urobiť, stratila sa v tme.

Na druhý deň zapli v reštaurácii cez obed rozhlasové správy. Počas likvidácie jedného z pracovných táborov ušiel nebezpečný trestanec. Pravdepodobne mal oblečené modré alebo červené tepláky. Správa bola celkom zmätená, pretože v nasledujúcom rozhovore policajný náčelník oblasti tvrdil, že muž na úteku je psychopat. Jeho poznávacím znamením je jazva na temene.

„Dúfam, že to nie som ja,“ povedal servírke.

„Kúpim vám tepláky a odovzdám vás polícii,“ odvetilo dievča.

Obaja boli radi, že po včerajšom nedorozumení sa rozprávajú priateľsky. Jedol a obzeral si ju. Bola skutočne veľmi pekná. Biela naškrobená blúzka pôsobila síce príliš sterilne, ale krátka bledomodrá sukňa doslova zdôrazňovala krásu nôh.

Od rána rozmýšľal o jej včerajšej návšteve. Už nepochyboval, že dievča si kľúčom z recepcie niekedy otvorilo dvere do jeho chatky a prečítalo si, čo práve píše. Chcela sa s ním možno o tom porozprávať. Možno si poplietla poviedky z knihy s týmto novým textom, alebo si azda myslela, že má na stole rukopis časti svojej prvej zbierky?

Viackrát sa mu vybavilo, ako ho pobozkala.

Išiel na prechádzku okolo jazera. V jednom z malých zálivov objavil čln. Nemyslel na to, že by ho mohol vidieť majiteľ, a spokojne si zavesloval až do stredu jazera. Studený vietor príjemne chladil telo, ktoré sa rozohrialo rytmickými pohybmi rúk.

Dievčina pred neho položila večeru. Spýtala sa, či jej môže odpustiť včerajšie správanie. Presviedčal ju, že to bol práve on, kto sa správal hlúpo. Napokon povedala, že jej iste odpustí, veď mu nesie nejakú dobrú správu.

„Mali ste poštu,“ povedala a položila na stôl list.

S príborom pripraveným na naloženie prvého sústa hľadel meravo na obálku. Ruka, ktorá písala adresu, patrila nepochybne žene, ktorá ho pred niekoľkými mesiacmi opustila.

Náhlivo vstal a rýchlo kráčal preč.

Neponáhľal sa preto, že by ho tento list rozrušil, veď ho neprečítaný nechal na stole. Chcel byť čo najskôr vo svojej chatke, aby mohol pokračovať v písaní. List mu totiž vnukol prakticky celý príbeh.

Ženská zrada. Ten muž bol do pracovného tábora odsúdený na základe falošného obvinenia. Nikdy nevykonával žiadnu protivládnu činnosť, ale jeho manželka so svojím milencom ho udali. Už na súde pochopil, kto zosnoval obvinenie. Celé roky veril, že sa situácia zmení a doživotný trest mu odpustia. Konečne prišla chvíľa, keď by ho mali oslobodiť. Akýmsi byrokratickým nedorozumením však zostal naďalej vo väzení. V zmätenej revolučnej dobe sa mu napokon podarí útek. Nevinne odsúdený človek ide do mesta, aby sa pomstil. Tam sa bude musieť rozhodnúť, či dokáže svoju nevinu, alebo potrestá strojcov svojho utrpenia. Vyberie si pomstu. Sú situácie, keď možno zabíjať.

Obával sa jedine toho, že sa mu nepodarí zachytiť myšlienky a city nevinne trpiaceho človeka, z ktorého ľudská zloba urobila vraha.

Začal opisovať putovanie trestanca do mesta, kde žila jeho bývalá manželka. Predchádzajúce obdobie vo väzení doplní neskôr. Z tábora ide tento muž peši, blúdi v lesoch. Konečne sa dostane do akejsi chatovej oblasti. Tam sa musí preobliecť do civilných šiat, pretože ešte stále má odev väzňa. Je hladný a smädný. Chcel by získať peniaze na vlak. Náhodou stretáva mladú ženu, a to jeho cestu skomplikuje. Mohol by sa do nej napríklad zaľúbiť.

Zamyslel sa nad ďalším vývojom príbehu. V ten večer napokon zaspal bez toho, aby sa definitívne rozhodol, ako sa poviedka skončí.

Nasledujúce ráno sa cítil výborne. Nebol vôbec hladný, bol plný sily. Išiel si zaveslovať. Keď s člnom priplával takmer na druhú stranu jazera, uvidel, že mu z brehu ktosi máva. Bola to mladá servírka na bicykli. Kýval jej, až kým sa nestratila medzi stromami. Veslujúc k brehu sa mu v hlave miešali úvahy nad príbehom, ktorý chcel dnes či zajtra dopísať, s predstavami vývinu vzťahu k servírke.

Keď kráčal k chatke, zrazu uvidel dievča vybiehajúce z jeho dverí. Za ňou sa objavila postava nejakého muža, ktorý ju dobehol a ťahal naspäť. Rozbehol sa tým smerom. Dvere zostali pootvorené. Zostal za nimi na chvíľu stáť, aby poču,l o čom sa dievčina s neznámym dohaduje.

Ten človek kričal na servírku, aby sa ani nepohla, lebo ju naskutku zabije. Ona ho prosila, aby ju nechal odísť. Nič mu neurobila, prečo by jej mal ubližovať.

„Ja som nikdy nikomu neublížil,“ vykríkol neznámy človek.

„Veď práve preto vás prosím, aby ste nerobili zle ani mne,“ naliehalo dievča.

Zdalo sa, že chlap začína byť zmätený. Vyhrážal sa, vysvetľoval, ba dokonca prosíkal. Dievča získavalo prevahu. Teraz už ona hovorila zvýšeným hlasom:

„Viem o vás všetko. Hovorili to v správach. Každý o vás vie. Utekáte z jedného tábora. Vašu fotografiu ukázali v televízii a pozná vás celá krajina. Máte na temene jazvu. Nerobte si nádeje...“

V tej chvíli prestal načúvať za dverami a vstúpil dnu. Dievča využilo tento moment, vytrhlo sa mužovi v modrých teplákoch a skrylo sa za jeho chrbát. On ju však prudko zatlačil na stoličku a aj neznámemu mužovi prikázal, aby si sadol. Ten sa rezignovane zvalil na stoličku a začal plakať.

„Nevzlykaj,“ okríkol muža v teplákoch. „Teraz musíš byť silný. Prešiel si kus cesty a už nie si ďaleko od cieľa.“

Neznámy sa na neho vďačne pozrel. Dievča si ich zdesene premeriavalo.

„A čo ona?“ spýtal sa neznámy a ukázal prstom na dievčinu.

„Nič ťa nesmie zastaviť,“ pokračoval muž. „Prišiel si až sem. Odo mňa dostaneš šaty a peniaze. Preveziem ťa cez jazero a policajné psy stratia stopu. Večer nahlásim, že mi ktosi vykradol chatku. Ty už dávno budeš v meste.“

„Nebojíte sa, že všetko vyzradím?“ spýtalo sa dievča.

„Nie,“ odvetil jej potichu.

Ktovie ako ho objavili. Možno im o ňom hovorila servírka. Teraz však sedeli oproti nemu pri stole a tvrdili, že s ním musia hovoriť. Dvaja mladíci, ktorí sa predstavili ako zástupcovia Študentskej akčnej rady, stále opakovali, že ho potrebujú. Nielen oni, celá krajina potrebuje mužov ako on. A práve teraz. (Zase tá Doba, v ktorej žijeme...).

„Odvaha je zrazu lacná, ale my veríme len tým, ktorí za ňu draho platili,“ vykríkol pateticky jeden z mladíkov.

„Ale veď mne v minulom režime nerobili problémy. Dokonca mi vyšla aj kniha,“ odpovedal.

„Ako to môžete povedať? Pravdaže vám vyšla kniha, lenže čo potom s vami robili... Práve to, čo ste napísali neskôr, malo na ľudí v tejto krajine obrovský vplyv. Vy ste nám otvorili oči. Vaše poviedky odhalili pravú tvár diktatúry. Všetko sme vedeli od vás... Nútené práce, tábory, odporcovia režimu v blázincoch, metódy vypočúvania. Čítali sme vás ako učebnicu najnovších dejín, ako príručku pre boj proti režimu.“

„Sú to už len dejiny. Budúcnosť ste vy, ľudia nepoznačení nenávisťou. Vy ste to neprežili na vlastnej koži, nemusíte sa pomstiť,“ bránil sa.

„Prečo sa bojíte vlastnej odvahy?“ povedal takmer zlostne druhý študent.

„Nebáli ste sa za diktatúry, tak sa nebojte ani teraz,“ naliehal.

„Naša rada vás navrhla za poslanca. Ak vás život v politike bude uspokojovať, môžete sa stať...“ mladík sa zarazil. Asi mu vlastné slová zneli hlúpo.

„Prosím vás, dajte mi aspoň čas na rozmyslenie,“ povedal a odišiel do chatky.

Keď nakladali jej telo do člna, muž na úteku takmer stratil rovnováhu a spadol do vody. Ten druhý ho opäť napomenul, aby zachoval pokoj a nestrácal nervy.

„Neboj sa, určite bývajú stále v tom byte, z ktorého ťa odviedli v putách,“ vravel a s úsmevom dodal:

„Predstav si ich nervozitu, keď sa z televízie dozvedeli, že si ušiel. Musíš si premyslieť, ako sa dostaneš dnu.“

„Cez balkón, je to na prvom poschodí,“ odvetil.

V polovici jazera vyhodili telo. Vznášalo sa tesne pod hladinou. Muž na úteku sa na to miesto stále pozeral. Pery sa mu triasli.

„Nestrachuj sa, to je moja starosť,“ upokojil ho ten, ktorý býval v chatke.

Na druhej strane jazera si podali ruky. Nebolo času na zbytočné slová. Obaja museli dnes veľa urobiť, aby sa podarilo, čo si zaumienili.

Z hnedého obleku, ktorý požičal utečencovi, zostala čoskoro len nejasná čiarka, ktorá splývala s kmeňmi stromov.

Opäť bolo počas obeda pustené rozhlasové spravodajstvo. Takmer rozhorčene vykríkol, keď hlásateľ uviedol aj jeho meno medzi kooptovanými členmi dočasného parlamentu. Bol veľmi rozčúlený, a keby dievčina bola v jedálni, určite by jej vynadal. Nepochyboval – to ona informovala radikálnych študentov, že ho nájdu práve tu.

„Povedzte, vaša dcéra tiež patrí k tým mladým revolucionárom?“ opýtal sa ostro správcu, ktorý odnášal špinavé taniere.

„Neviem... Ale predpokladám, že je jednou z nich. Aj teraz je asi v meste medzi svojimi. Chystá sa vraj nová vlna demonštrácií za urýchlenie reforiem – a ona musí byť samozrejme pri tom,“ vzdychol správca, pokrčil bezmocne plecami a pomaly kráčal k dverám do kuchyne.

Potom sa ešte otočil a dodal akoby na vysvetlenie:

„Doba, v ktorej žijeme, je zmätená.“

Muž v hnedom saku stál na balkóne a fajčil. Hľadel na ulicu pred sebou a čakal. Nejaká žena, ktorá zametala okolo kontajnerov pod bránou, sa na neho uprene dívala. Potom vykríkla, odhodila metlu a vbehla do neďalekej brány.

Čakal. Vedel, že po neho čoskoro prídu.

Otočil sa a cez otvorené dvere sa pozrel do kuchyne. Budú mu hovoriť, že ju zabil, ale on im neuverí. Ako by jej mohol ublížiť, veď ju mal stále rád. Po všetkých tých rokoch sa celkom zreteľne pamätal na šťastné chvíle, ktoré spolu prežili. A nebolo ich málo. Určite aj ona ho milovala, veď bola sama. Nemala iného.

„Poznáme sa už dlho, určite viete, že vás nebudem do ničoho nútiť. Ale možno nám predsa len chcete povedať aspoň niečo,“ pýtal sa ho tichým hlasom vysoký muž v bielom plášti.

Mlčal. Už celé hodiny mlčal a bol so sebou spokojný. Vedel, že vydrží. Odolá, nedá sa zlomiť.

Teraz prehovoril nižší muž v uniforme:

„Chápeme, že sa nechcete s nami rozprávať, ale možno by ste nám čosi mohli oznámiť písomne. Začnite tým, ako ste putovali lesmi. Istotne ste dlho blúdili. Potom môžete napísať o tom, odkiaľ ste získali ten pekný hnedý menčestrový oblek. Alebo nám to predsa len poviete? Ak nechcete, nepovedzte... Ale ten oblek by sme mali vrátiť. Majiteľovi určite bude chýbať. Je to váš priateľ, nie?“

Zobral do ruky pero. Samozrejme, že nenapíše to, čo chcú. Mal by však vysvetliť svoje pohnútky. Len kvôli vnútornej potrebe, aby si niektoré veci vyjasnil. Týmto ľuďom nemá čo povedať.

Napísal:

Doba, v ktorej žijeme, je zmätená. To nám azda dáva právo, aby sme aj my boli zmätení. Bojíme sa, čo nám urobia iní, bojíme sa, čo my urobíme im. Môže za to doba.

Chlap v bielom plášti sa nad neho naklonil a položil mu ruku na plece:

„Len pokračujte. Času máte dosť. Píšte, koľko chcete. V minulosti ste o sebe hovorili, že ste spisovateľ, ale nepísali ste. Teraz to možno prelomíte. Určite aj vám pomôže, keď budete zapisovať svoje myšlienky.“

„A hlavne spomienky,“ dodal ostro človek v uniforme. Muž v bielom plášti sa na neho prísne pozrel a pokrútil hlavou.

„Prosím vás, už ma nechajte na pokoji. Keby ste vedeli, aký som unavený z toho huriavku, ktorý je zrazu okolo mňa,“ povedal novinárovi a zasmial sa: „Za diktatúry som mal väčší pokoj.“

„Celé dni v izolácii, žiadne návštevy, otupujúce lieky trikrát denne... To teda musel byť úplný raj... Ale nechajme to tak, nechcem vám to pripomínať. Dovoľte ešte poslednú otázku – ako sa vaše poviedky odtiaľ vlastne dostali von?“ spýtal sa novinár a zapol diktafón.

„Vyniesol ich jeden priateľ, ten ich dal svojmu priateľovi a ten zase svojmu,“ odvetil a sústredene sa zahľadel z okna, akoby tam uvidel niekoho známeho.

„Ale kto bol ten prvý priateľ – pacient, alebo ošetrovateľ?“

„Ako novinár by ste mali používať presné termíny. Pacienti tam boli väzni a ošetrovatelia boli dozorcovia.“

Vychádzky boli najpríjemnejšou chvíľou dňa. Boli síce pod kontrolou niekoľkých dozorcov, ale mohli spolu prehodiť zopár viet. Nechápal, ako je to možné, že vychádzky nie sú zakázané.

„Pri lavičke som ti zase nechal črepiny. Rozbil som pohár. A máš tam aj klinec,“ povedal potichu mladíkovi s výraznými fúzmi.

„Ďakujem, možno to už bude stačiť,“ odvetil fúzač.

„Len sa neponáhľaj, lebo skončíš pod oknami s rozbitou hlavou, ako ja,“ povedal mladíkovi a pohladkal si pri tom jazvu na temene. Fúzatý mladík prešiel hojdavým krokom do stredu dvora, ale po chvíli sa vrátil:

„Dones zajtra tie papiere, ktoré mám vyniesť von.“

„Dnes po večeri ti na záchode nechám teplákové nohavice. Budeš dlho putovať a noci bývajú studené. Nesmieš ochorieť, keď nesieš moje poviedky.“

Dlho si pozerali do očí a potom sa rozosmiali. Dozorca im rukou naznačil, aby sa od seba vzdialili, načo sa rozosmiali ešte viac.

Niekto zaklopal na jeho dvere. Hoci bol takmer celú noc hore, hneď sa prebral. Rýchlo vyskočil z postele a otvoril. Bol presvedčený, že to bude servírka. Pred chatkou však stál otec dievčaťa.

„Prepáčte, nerád vás budím. A obzvlášť nerád prinášam zlé správy, ako je táto. Ale za chvíľu určite prídu za vami novinári. Sú ako sršne. Mali by ste sa na nich pripraviť. Čakajú vás ťažké dni,“ správca mu podal noviny a potom sa rýchlo vytratil.

Sadol si k stolu a pozrel na prvú stranu. Posledná vražda diktatúry – hlásal najväčší titulok.

Slová sa mu zlievali pred očami a vytvárali nejasné konfigurácie:

bola zavraždená manželka... spisovateľ, ktorý sa rozhodol vstúpiť do politiky len nedávno... hoci spolu nežili... vzťah... diktatúra stále striehne... kope ako kôň, ktorý skapína... zastrašiť muža, ktorý nám vlieval... statočná žena... zaškrtil... vyšetrovanie pokračuje... kooptovaný poslanec... utíchnu hlasy o odpustení... spravodlivosť...

Zdá sa mu, že oproti sebe mlčky sedia už celé hodiny. Zrazu muž v bielom plášti vstal a začal sa prechádzať po miestnosti.

„Vysvetlite mi aspoň toto. Poznám vás už niekoľko rokov a stále o sebe hovoríte, že ste spisovateľ. Ako ním však môžete byť, keď ste nič nenapísali. Včera ste za štyri hodiny dali dokopy sotva desať viet. Uznávam, oproti minulosti je to pokrok, veď vtedy ste boli spisovateľom, ktorý nenapísal ani jediné slovo. Takže ste spisovateľ, či nie?“ spýtal sa s úsmevom muž v bielom plášti.

„Spisovateľ je ten, kto má myšlienky, nápady, námety. Vy môžete napísať sto strán denne, ale spisovateľom nebudete. Ja mám v hlave veľký príbeh. Jednotlivé vety sú zatiaľ roztrasené ako snehové vločky vo vetre, ale už začínajú dosadať na zem a vytvárať súvislú pokrývku.“

Cez okno autobusu sa pozeral na komplex strediska. Sám bol prekvapený, že na mladú servírku si spomenul až teraz. Mal sa s ňou rozlúčiť, veď sa už určite vrátila z mesta. Zmeny nadobudli v posledných dňoch také tempo, že študentské demonštrácie za ich urýchlenie by boli úplnym nezmyslom. Prisluhovači minulého politického systému boli zrazu vymieňaní v celých skupinách. Nová vláda radikálne prečisťovala ministerstvá, políciu a verejnú správu.

„Stačí jediná vražda, a svet je v pohybe,“ pomyslel si a v hrdle mu navrela ťažká slaná hrča.

Často si opakoval, že nesmie na to myslieť. A nemyslieť na to znamená zaoberať sa čímsi iným. Vytiahol z vrecka pokrčené papiere a čítal si ich. Zdalo sa mu, že s malými úpravami by z toho vlastne mohla byť autobiografia o najnezmyselnejšej časti jeho života.

Úvodný odsek vyjadroval skutočne presne to, čo cítil:

Doba, v ktorej žijeme, je zmätená. To nám azda dáva právo, aby sme aj my boli zmätení. Bojíme sa, čo nám urobia iní, bojíme sa, čo my urobíme im. Môže za to doba...

Krádež

Obdobie začiatku roka bolo pre mňa najhoršie. Musel som byť v kancelárii často až do noci, pretože som pripravoval podklady pre odvod daní. Okrem návalu účtov ma pri práci obťažovali ešte dve veci. Prvou bolo, keď som dennodenne videl, aké mala naša firma zisky, a porovnával som ich s mizernými platmi, ktoré sme dostávali. Druhým zdrojom mojej nervozity a hnevu bol hlavný účtovník inžinier Kobler. Takého egoistického a namysleného hlupáka som ešte nestretol. Ako by som si mohol vážiť človeka, ktorý celý deň rozprával nepravdepodobné historky o svojich zásluhách pri rozvoji korporácie. Práve on bol autorom detinskej prísahy vernosti firme, ktorú musel skladať každý nový pracovník. Okrem toho bol Kobler chorobne nedôverčivý. Každý účet, každú položku musel osobne skontrolovať a jeho ťažkopádne overovanie všetku prácu ešte viac zdržovalo.

Raz prišiel inžinier Kobler do kancelárie veľmi veselý. Hneď sme si to všimli, veď sa to nestávalo často. Starý Eberle, ktorý vo firme pracoval od jej vzniku a mal tu osobitné postavenie, sa ho po obedňajšej prestávke spýtal, prečo má takú dobrú náladu. Vedúci ho povýšenecky chytil okolo pliec a oznámil, že včera si kúpil nové auto. Najnovší japonský model, ktorý svojimi parametrami prevyšuje všetky vozidlá svojej triedy. Podišiel s Eberlem k oknu a ukázal mu svoju novú limuzínu. Aj ostatní úradníci sa išli pozrieť. Ja som sa vytratil na záchod.

V ten deň sme opäť pracovali až do večera. V jednej chvíli však Kobler vstal od svojho stola a dvakrát zatlieskal. Prekvapene sme sa na neho pozreli. Veselým hlasom nám oznámil, že to pre dnešok stačí. Niektoré veci vraj dorobí sám. Usmial sa a povedal, že nechce, aby sme sa v práci pretrhli.

Keď som bol už vo dverách, zadržal ma. Vraj by potreboval, aby som chvíľu zostal. Žiadal odo mňa, aby som mu pomohol skontrolovať prácu ostatných kolegov. Keď ma asi po hodine predsa poslal domov, bolo mi jasné, že on sám zostáva iba preto, aby nakoniec overil aj moje výpočty. Nenávidel som ho.

Parkovisko pred firmou bolo už skoro prázdne. Stálo tam iba niekoľko áut. Dvaja puberťáci práve nastupovali do veľmi pekného nového auta. A ja som musel kráčať na zastávku autobusu. Spomenul som si na vysoké sumy v kolónke príjmov našej firmy, ktoré som pred chvíľou sčítaval. Ja si také auto nebudem môcť nikdy kúpiť. Z môjho platu sa zmôžem nanajvyš na motorku. Niekedy pred penziou.

Prešiel som cez križovatku a vtedy som si niečo uvedomil. Auto, do ktorého nastupovali tí mladíci, bolo určite Koblerovo. Poznám predsa línie japonského designu. Obzrel som sa. Delilo ma od nich asi sto metrov. Práve vyšli z auta a rýchlo odchádzali. Jeden mal v rukách nejaký kabát, druhý držal kožený kufrík. Mal by som ich zastaviť. Žiaľ, musel som čakať na zelenú, pretože prúd áut bol veľmi hustý. Kým som prešiel cez cestu, stratili sa už v niektorej bočnej uličke. Obzeral som sa, ale nebol tu policajt ani nikto iný, komu by som mohol krádež nahlásiť.

Nerozhodne som sa motal na mieste. Ak by som ich pomohol zadržať, mohol som sa stať Koblerovym obľúbencom. Možno by mi dokonca zvýšil plat. Napadlo mi, že sa rozbehnem do kancelárie, aby som informoval Koblera. Ako by som však vysvetlil, že som nezakročil? Napokon som sa otočil a išiel som na autobus. Rozhodne som nechcel byť vedúcemu na očiach, keď zistí, že mu vykradli nové auto. Bol nepochybne presvedčený, že je úplne bezpečné.

Som skôr chatrnej postavy, takže keď som tých dvoch mladých mužov o niekoľko minút stretol na opustenom námestí, ani som len nepomyslel, že by som mal šancu zadržať ich násilím. Musel som však čosi urobiť. Blížili sa ku mne. V rukách ešte stále držali veci z Koblerovho auta.

Nespomínam si, že by mi to napadlo dopredu, asi tá myšlienka prišla až v momente, keď sme sa na úzkom chodníku obchádzali. Vystrel som pred seba ruky ako nejaký mág či orientálny kňaz. Tým neprirodzeným gestom sa mi podarilo trochu ich zadržať. Vyššiemu som sa uprene pozrel do očí a povedal som mu, že z neho vyžaruje zločin. Skôr ako stihol zareagovať, som pokračoval so zatvorenými očami. Hovoril som, že v ich vibráciách cítim aj vyžarovanie predmetov, ktoré im nepatria. Zobrali ich zo stroja, ktorý vyrobili šikovné ruky na Východe, dodal som. Úplne som sa vžil do úlohy jasnovidca. Takmer som v tej chvíli sám veril, že mám nadprirodzené schopnosti.

Potom som otvoril oči. Nižší zaťal päste a pristúpil tesne ku mne. Cez zuby precedil, aby som mlčal. Cítil som prenikavý pach z jeho úst. Ten druhý ho však odtiahol a čosi mu povedal. Rýchlo kráčali preč. Vykríkol som za nimi, že ak nevrátia, čo im nepatrí, stihne ich trest. Dodal som, že môj vnútorný zrak vidí ich krv. Zmizli za rohom. Nado mnou sa otvorilo okno a mužský hlas povedal, že ak nestíchnem, zavolá políciu. Až vtedy som si uvedomil, že sa trasiem strachom a nervozitou. Dlane som mal mokré od potu a pery som si dohrýzol, až som cítil chuť krvi.

Nasledujúce ráno bolo hrozné. Vedúci zúril. Kričal na nás, že pomaly pracujeme a mal by nás všetkých vyhodiť. Až popoludní si zavolal Eberleho a potichu mu čosi vysvetľoval. Keď potom na chvíľu Kobler odišiel, starý nám povedal, že včera ukradli vedúcemu z auta kabát a kufrík s porcelánovou súpravou, ktorú kúpil manželke na narodeniny. Nové auto nebolo ešte poistené. Niektorý úradník prehodil škodoradostnú poznámku, ja som však mlčal.

Kobler nás v ten deň donútil pracovať skoro do pol desiatej. Chcel, aby sme ukončili uzávierku, hoci sme mali ešte týždeň času. Ktovie, dokedy by nás nechal v úrade, ale Eberle sa prihovoril, aby nám už dovolil ísť domov.

Keď som vychádzal z budovy, bol som na vedúceho veľmi nahnevaný. Želal som si, aby som pri jeho aute opäť uvidel stáť tých dvoch mladíkov. Pochopiteľne, neboli tam.

Približne na mieste, kde som deň predtým zastavil zlodejov, som za sebou začul kroky. Otočil som sa a zdalo sa mi, že pod neďalekú bránu zabočila územčistá postava, akú mal jeden z nich. Videl som len tieň, ale bol som si takmer istý, že to bol mladík, ktorý ma včera chcel udrieť. Zrýchlil som. Keď som sa neskôr otáčal, nič podozrivé som už nevidel. Ruky mi však zase zvlhli strachom.

Ďalší deň sa začal opäť zle. Kobler pristihol jedného z účtovníkov, že urobil chybu. Toho nešťastníka takmer prepustil. Potom si to rozmyslel. Strhol mu mesačný osobný príplatok. V našej firme predstavuje táto čiastka takmer polovicu platu, takže sa vôbec nečudujem, že v očiach potrestaného sa zaligotali slzy. Akoby to vedúceho upokojilo, pretože nás nechal až do popoludnia na pokoji.

Okolo pol štvrtej vstúpil Kobler do kancelárie a jeho tvár žiarila. Napadlo mi, že určite chytili zlodejov a ukradnuté veci sa mu vrátili. Mýlil som sa. Rozradostený vedúci nám vysvetlil, že vedenie firmy sa rozhodlo čiastočne ho odškodniť za nedávnu ujmu. Vysvetľoval, že generálny riaditeľ si dobre uvedomuje, aký je on pre firmu dôležitý. Pozrel sa na mňa a povedal, že ak sa aj ja budem snažiť, určite sa dočkám uznania.

Suma, ktorú vedenie dalo vedúcemu na zmiernenie škody spôsobenej krádežou, mu vystačila na kúpu nového kufríka s porcelánovou súpravou pre manželku. O niekoľko dní nám vedúci túto súpravu ukázal. Porcelán bol skutočne veľmi pekný. Čajník a šálky s tanierikmi. Vedúci povedal ich cenu a ja som prihlúplo vykríkol od prekvapenia. Vedúci sa na mňa pohŕdavo pozrel. Povedal, že za takú krásu nie je žiadna suma dosť vysoká. Zlodeji však určite predali tú súpravu za zlomok skutočnej hodnoty.

V ten deň sa stalo čosi, čo ma znepokojilo. Domov mi päťkrát ktosi telefonoval a nepredstavil sa. Mlčal a mne sa zdalo, že počujem len vzrušený dych. Predstavil som si, že k tomu dychu patrí určite odporný zápach. Keby tak ten smrad priniesol mladíkovi strašné utrpenie, aby ma už nechal na pokoji.

Asi o týždeň prišiel zasa jeden z dní, keď náš vedúci mal lepšiu náladu. Zvyčajne sa voči nemu správam veľmi odmerane a nezačínam rozhovor, ale vtedy som urobil výnimku. Vyzeral totiž mimoriadne priateľsky. Opýtal som sa ho, či polícia už chytila tých dvoch, čo mu vykradli auto. Prebodol ma pátravým pohľadom a opýtal sa, odkiaľ viem, že boli dvaja. Úplne som sa poplietol. Vravel som, že vždy predsa musia byť dvaja, jeden dáva pozor a druhý páči dvere. Nevyznelo to vôbec presvedčivo, tak som doplnil, že aj policajné správy v novinách zväčša informujú, že boli zadržaní dvaja zlodeji. Starý Eberle dodal, že podľa neho bývajú zväčša traja.

Vedúci si ma v ten deň viackrát skúmavo premeral. Keby tak vedel, čo na mňa čakalo pred dverami bytu.

Bola tam porcelánová šálka – nepochybne pochádzala zo súpravy ukradnutej v Koblerovom aute. Pozeral som sa na zaschnutú škvrnu červeného vína na dne. Bolo jasné, že zlodeji ma objavili. Takto sa mi vyhrážali.

Opatrne som vošiel do bytu a celý som ho prehľadal. Nepochyboval som, že keď sa vedeli dostať do auta, nebude pre nich problém otvoriť zámok na dverách.

Rozmýšľal som, ako zareagovať. Prekvapujúce bolo, že pocelánovú šálku nechali pred dverami. Veď by ma oveľa viac vystrašili, ak by stála v strede kuchynského stola. Keď som nad celou vecou rozmýšľal, zdalo sa mi zaujímavé, ako dlho po krádeži mali tú vec ešte u seba. Boli neopatrní, keď sa jej hneď nezbavili. Zaschnutá kvapka červeného vína dokonca prezrádzala, že šálku používali.

Vtedy niekto zazvonil. Položil som hrnček na stôl a vzal som si kuchynský nôž. Pomaly som pristúpil k dverám. Načúval som. Potom som sa opýtal, kto je. Ozvala sa susedka. Otvoril som a pustil som ju do chodby. Pozrela sa na nôž a povedal, že ju určite chcem zabiť pre hluk, ktorý celú noc robili jej hostia. Prišla práve preto, aby sa mi ospravedlnila. Vraj sa u nej návšteva zdržala od večera až do poludnia. Ja som vtedy bol už dávno v práci a nič som nepočul. Veľmi ju mrzelo, že sa jej celý včerajší večierok vymkol spod kontroly. Prišli vraj aj ľudia, ktorých vôbec nepozývala. Ani sa s nimi nezoznámila. Práve oni sa opili, potom s fľašami a pohármi behali po celom dome. Svojím spevom všetkých pobudili a trvalo to až do predpoludnia. Vtedy tí zhýralci konečne vypadli a susedka musela upratovať chodbu a schody. Zametala črepy, zbierala fľaše a poháre. Už ma jej rozprávanie začalo znervózňovať, ale vtedy som si spomenul na šálku v kuchyni. Priniesol som ju a odovzdal susedke. Pred mojimi dverami ju určite nechali jej nepodarení hostia. Prezrela si šálku a potom povedala, že to je jeden z tých vzácnych kusov, ktoré zdedila po babičke. Bol som veľmi rád, keď konečne odišla.

Ráno som bol v práci unavený, pretože v noci ma opäť niekoľkokrát zobudil telefonát človeka, ktorý sa nepredstavil. Myšlienku, že by to mohol byť niektorí zo zlodejov, som si veľmi nepripúšťal. Ak by sa však večer predtým neukázalo, že šálku mi dali pred dvere susedkini priatelia, bol by som už veľmi vyľakaný. Možno by som sa obrátil na políciu.

Keď som v tých dňoch vychádzal z úradu a kráčal okolo parkoviska, často som očami hľadal Koblerovo auto. Kým som čakal na zelenú, v mysli sa mi vynárali detaily krádeže.

V jeden večer som sa pred prechodom cez križovatku otočil k parkovisku. Podľa hukotu prechádzajúcich áut za chrbtom som vedel, že pre mňa ešte nenaskočila zelená. Potom sa hluk motorov zmenšil, pretože autá už mali červenú. Otočil som sa a tesne predo mnou stál pri kraji cesty motocykel. Zadný z jazdcov mi niečo hovoril. Naklonil som sa k nemu, aby som lepšie počul, a vtedy ma spod nadvihnutého skla prilby ovanul pach, ktorý som poznal. Ten mladík na mňa čosi kričal, ale nerozumel som mu. Zmätene som čakal, až kým zelená nenaskočila opäť pre autá a motocykel neodišiel.

V noci ma však telefón zo spánku prebudil len raz.

Začiatkom jari sme dostali mimoriadne odmeny za dobre pripravené podklady pre odvod daní. Práce bolo v tom období o niečo menej, takže Eberle prehovoril vedúceho, aby nám povolil menšiu oslavu v kancelárii.

Hlavné slovo patrilo pochopiteľne Koblerovi. Rozprával, akú radosť mala jeho manželka z porcelánovej súpravy, ktorú dostala k narodeninám. Potom bol chvíľu ticho, ale o to viac vypil. Myslím, že nadriadený by sa nikdy nemal opiť tam, kde ho môžu vidieť jeho podriadení. Kobler začal vykrikovať, že ak by sa mu dostali do rúk tí hajzli, ktorí mu vykradli auto, určite by ich zabil. Začal dokonca rozvádzať spôsoby, akými by ich zniesol zo sveta. Bolo to ešte nechutnejšie ako vulgárne slová, ktoré používal. Eberle v snahe zachrániť situáciu nalieval všetkým ostatným, takže aj my sme boli mierne opití.

Na víno môj organizmus opäť zareagoval veľmi odmietavo. Krútila sa mi hlava a napínalo ma na vracanie. Na cestu domov si spomínam veľmi nejasne. Keď som vystúpil z výťahu, zazdalo sa mi, že pred svojimi dverami vidím porcelánovú šálku plnú červeného vína, ktoré som ešte pred chvíľou pil. Zohol som sa, aby som ju zdvihol. Skôr ako som sa jej dotkol, mojím mozgom zaliatym v alkohole preletela myšlienka, že v šálke nie je víno, ale krv. Bol som predklonený a veľmi sa mi točila hlava. Potom som začal vracať. Zvratky dopadali na dvere i na miesto, kde stála šálka. Za mnou sa otvorili dvere susedného bytu. Skríkol som, aby ma nechali na pokoji.

Keď som sa zobudil, bolo mi hneď jasné, že som zaspal do práce. Hlava ma bolela ako nikdy predtým. Vyšiel som pred dvere a poumýval, čo som predchádzajúci večer spôsobil. Veľmi ma potešilo, že žiadna porcelánová šálka tam tentoraz nebola.

Do kancelárie som prišiel až okolo desiatej. Strach ešte znásobil bolesti hlavy a žalúdka, ktoré som pociťoval. Bolo celkom možné, že ma vedúci prepustí. Uvedomoval som si, ako ťažko by bolo nájsť si miesto podobné tomuto.

Keď som vstúpil do miestnosti, atmosféra tam bola pochmúrna. Moji kolegovia mi oznámili, že mám ísť za vedúcim. Akí sa mi vtedy zrazu zdali zbabelí. Pristúpil som k Eberlemu, aby som sa ho opýtal, čo o mne vedúci hovoril. Starý účtovník len rozpačito pokrčil plecami.

Vyhľadal som Koblera. Zvýšeným hlasom sa ma opýtal, kde som bol tak dlho. Nevedel som, čo odpovedať. Nenapadlo mi nič lepšie, len sa priznať, že som zaspal. Vedúci prekvapene nadvihol obočie. Vôbec neočakával, že by sa niekto odvážil vysloviť niečo také. Potom očervenel od hnevu. Kričal, že ma pôvodne chcel navrhnúť za svojho zástupcu, pretože bude povýšený a odchádza pracovať do ústredia. Vzhľadom na tento priestupok a na moje neprístojné správanie počas včerajšej oslavy bude musieť vybrať niekoho iného.

Celý deň som prežíval ako v zlom sne. Fyzické bolesti boli posilňované psychickou krízou, a tá zasa bujnela vďaka telesným bolestiam. Keď som potom večer uvidel na parkovisku pri Koblerovom aute stáť jedného z výrastkov, ktorí mu ho nedávno vykradli, myslel som si, že je to čosi ako halucinácia. Prišiel som bližšie. Bol tam naozaj. S rukami vo vreckách postával pri aute, akoby čakal na svojho kamaráta.

Nečakane som mal vynikajúcu príležitosť. Moja kariéra závisela od rozhodnosti, akú preukážem v tejto jedinej chvíli.

Vedel som, že vedúci bude odchádzať z kancelárie tesne za mnou, takže tu bude každú chvíľu. Mohol som teraz zadržať zlodeja. Najdôležitejšie bolo zabrániť mu v úteku.

Rozbehol som sa a z celej sily som mu skočil na chrbát. Pod mojou váhou spadol a ja na neho. Chcel som mu vykrútiť ruky za chrbtom, ale bol silnejší, ako som si myslel. Nebyť pôvodného momentu prekvapenia, mal by už v zápase prevahu on. Potreboval som vydržať, kým príde Kobler.

Zrazu ma čosi zozadu udrelo do hlavy. Padol som tvárou na asfalt. Akoby som na moment stratil vedomie. Keď som sa prebral, stál nado mnou inžinier Kobler a zúrivo kričal. Dokonca do mňa dvakrát kopol.

Najskôr som nechápal, čo hovorí, ale potom som porozumel. Obviňoval ma, že bijem jeho syna. S ústami plnými krvi som sa snažil vysvetliť, že práve toto je mladík, ktorý mu vykradol auto.

Stále som ležal. Výrastok však medzitým postavil a začal ma kopať. Otočil som sa k nemu, ale vtedy ma opäť bolestivo zasiahla do chrbta Koblerova noha. Pokúsil som sa vstať, ale nepodarilo sa mi to.

Zrazu som tesne nad svojou hlavou uvidel prudko dopadajúcu Koblerovu aktovku. Stratil som vedo...