Dr. Ross Campbell

Ako
milovať
svoje dieťa

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © 1977, 1992 SP Publications, Inc.

Chariot Victor Publishing,

4050 Lee Vance View, Colorado Springs, Colorado 80918 U.S.A.

Slovak edition © Porta libri, Bratislava 2011

Všetky práva slovenského prekladu vyhradené

Preklad © Helena Hlubocká

Obálka Zuzana Číčelová

Fotografia © Daniel Nagaj

ISBN 978-80-89067-66-4

PREDSLOV

Táto kniha je najmä pre rodičov detí, ktoré ešte nedospeli do puberty. Jej cieľom je zrozumiteľne a prakticky ukázať, ako by mali rodičia pristupovať k svojej úžasnej, no zároveň i náročnej úlohe. Zameriavam sa v nej najmä na potreby detí a spôsoby, ako ich rodičia môžu čo najlepšie naplniť.

Výchova sama osebe je oblasťou s mnohými rizikami, v ktorej má väčšina rodičov ťažkosti. Množstvo kníh, článkov, seminárov o rodičovstve a výchove, žiaľ, rodičov skôr odrádza a mätie, napriek tomu, že tieto informácie sú väčšinou vynikajúce, z veľmi dobrých zdrojov.

Myslím, že tento problém nastal preto, že mnohé knihy, články a semináre sa zameriavajú na jednu alebo na niekoľko špecifických oblastí vo výchove dieťaťa a nepokrývajú výchovu ako celok. Preto rodičia, ktorí sa úprimne snažili uplatniť vo výchove svojho dieťaťa to, o čom sa dočítali či dopočuli, nedosiahli želaný výsledok. Ich úsilie však vychádza nazmar nie preto, že by dostali nesprávne informácie alebo že by urobili chyby pri ich uplatňovaní.

Myslím, že tento problém spočíva v tom, že rodičom chýba celková, vyvážená predstava, ako by mal vyzerať ich vzťah k dieťaťu. Väčšina rodičov má nejaké základné informácie, nevedia však, kedy majú uplatniť ktorý princíp a za akých okolností. Rodičia vedia, čo by mali robiť, ale nevedia, kedy by to mali urobiť, a väčšinou ani to, ako by to mali urobiť.

Najlepším príkladom je oblasť výchovy a trestu. Na túto tému existuje niekoľko výborných kníh, ale väčšina z nich nedefinuje jasne, že trest je len jednou z metód výchovy dieťaťa. Mnohí rodičia preto usúdia, že trest je základnou a hlavnou metódou výchovy. Je ľahké dopustiť sa takejto chyby, ak nám často tvrdia: „Ak milujete svoje dieťa, musíte ho trestať.“ Je to, samozrejme, pravda, ale tragédiou je, že mnohí rodičia výlučne len trestajú svoje deti, a takmer vôbec im neprejavujú lásku, ktorú by deti mohli cítiť a ktorá by im priniesla útechu. Z toho dôvodu má väčšina detí pochybnosti o tom, či ich rodičia úprimne a bezpodmienečne milujú. Problém teda nie je to, či by sme mali deti trestať, ale to, kedy im máme prejaviť svoju lásku trestom a kedy iným, láskavejším spôsobom.

Dúfam, že sa mi podarí objasniť tieto problémy jasne a zrozumiteľne, pretože chcem rodičom ukázať, aký máme mať celkový a všeobecný pohľad na výchovu. Dúfam však tiež, že v tejto knihe nájdete informácie, ktoré vám pomôžu správne reagovať v každej situácii. Viem, že nie je možné úspešne zvládnuť každú situáciu, avšak čím viac sa k tomuto cieľu priblížime, tým lepšími a spokojnejšími rodičmi sa staneme a tým šťastnejšie budú aj naše deti.

Táto kniha je zostavená najmä z mojich prednášok, ktoré som v ostatnom čase predniesol na konferenciách o rodičovstve.

1. kapitola

Problém

„Bol to taký dobrý a slušný chlapec,“ začali utrápení rodičia objasňovať dôvod svojej návštevy v mojej poradni. „Zdal sa nám vždy spokojný a bezproblémový. Starali sme sa o to, aby mohol rozvíjať svoje schopnosti – bol členom skautského oddielu, hrával bejzbal, chodil do kostola. Teraz má štrnásť rokov a stále sa bije so svojím bratom a sestrou – ale to je medzi súrodencami normálne, nie? Okrem toho však Tom nerobil nikdy žiadne väčšie problémy. Niekedy je náladový a trávi dosť času zatvorený vo svojej izbe. Ale nebol voči nám drzý, neposlušný a neodvrával. Na to jeho otec vždy dbal. Vieme určite, že výchova mu nechýbala, tej mal dostatok. To je na tom to najhoršie. Ako sa môže tak dobre vychované dieťa zrazu spustiť s tými nevychovanými deckami z ulice! Robia strašné veci a ako sa správajú k dospelým a k svojim rodičom! Dokonca kradnú a opíjajú sa. Už mu nemôžem veriť. Nedokážeme sa spolu porozprávať, on so mnou už vôbec nehovorí! Je taký odmeraný a chladný. Ani sa na mňa nepozrie. Správa sa, ako keby s nami nechcel mať nič spoločné. A v škole tento rok prepadáva.”

„Kedy ste u Toma spozorovali tieto zmeny?“ spýtal som sa.

„Nuž,“ odpovedal pán Smith, „najskôr sme si všimli, že sa zhoršuje jeho prospech v škole. To bolo asi tak pred dvomi rokmi. Potom počas posledných mesiacov šiesteho ročníka ho škola úplne prestala zaujímať a neskôr ho už nudili aj iné veci. Odmietal chodiť s nami do kostola a prestali ho zaujímať aj jeho priatelia. Stále viac a viac času trávil sám, zatvorený vo svojej izbe. S nami sa prestával rozprávať.”

„Všetko sa ale podstatne zhoršilo, keď začal chodiť do siedmej triedy. Jeho najväčší koníček – šport – ho prestal baviť. Úplne zabudol na svojich starých priateľov a začal sa stýkať s partiou chalanov, ktorí sú stále v maléroch. Tomove postoje a názory sa zmenili, začal sa pozerať na život ich očami. Na známkach vraj nezáleží, a preto odmieta študovať. Jeho noví kamaráti ho už párkrát dostali do maléru.”

„Skúsili sme všetko,“ pokračovala pani Smithová, „najskôr sme ho fyzicky potrestali. Potom sme mu zakázali pozerať televíziu a chodiť do kina. Raz sme mu dokonca dali domáce väzenie na celý mesiac! Skúšali sme to aj s pozitívnou motiváciou – s odmenami za dobré správanie. Skutočne si myslím, že sme vyskúšali všetko, najrôznejšie rady, o ktorých sme sa dopočuli alebo dočítali. Prestávam veriť, že by nám niekto vedel pomôcť.”

„Kde sme urobili chybu? Sme zlí rodičia? Boh mi je svedkom, že sme urobili všetko, čo sme mohli. Myslím, že by to mohlo byť niečo vrodené, niečo, čo Tom zdedil. Alebo by to mohlo byť niečo fyzického pôvodu. Pred niekoľkými týždňami sme ho dali vyšetriť u jeho detského lekára, no bezvýsledne. Asi by sme ho mali zobrať k endokrinológovi, možno je to hormónmi. Alebo by sme mu mali dať radšej urobiť EEG? Potrebujeme pomoc. Tom potrebuje pomoc. Milujeme svojho syna, doktor Campbell, čo máme robiť? Niečo sa predsa musí dať urobiť.”

Po tom, ako Smithovci odišli, vstúpil do mojej pracovne Tom. Jeho príjemné vystupovanie a pekný zjav ma prekvapili. Hľadel uprene na zem, a keď sa naše pohľady stretli, rýchlo odvrátil zrak. Zjavne to bol bystrý chlapec, hoci najprv svoje odpovede len úsečne a stroho zašomral. Postupne sa však uvoľnil a porozprával mi svoj príbeh, ktorý sa fakticky zhodoval s tým, čo mi povedali jeho rodičia. Potom sa zamyslel a poznamenal: „Nikto sa o mňa skutočne nezaujíma, iba moji priatelia.”

„Nikto?“ spýtal som sa.

„No, možno moji rodičia, neviem… keď som bol malý, tak som si to myslel. Ale teraz už na tom aj tak nezáleží. Teraz ich zaujíma už iba práca, priatelia, povinnosti a iné veci.

Aj tak ich do toho nič, čo robím. To nie je ich vec. Je to môj život a ja
chcem byť od nich čo najďalej. Čo sa teraz do mňa starajú? Predtým im to bolo jedno.”

Počas nášho rozhovoru mi bolo stále jasnejšie, že Tom trpí depresiami a necíti sa spokojný so sebou a ani so svojím životom. Od malička túžil po blízkom vzťahu s rodičmi, ale postupne sa tohto sna vzdal. Hoci si našiel priateľov, ktorí ho akceptovali, cítil sa stále viac osamelý.

Jeho príbeh je tragický, no, žiaľ, bežný. Chlapec na začiatku puberty, s ktorým predtým neboli problémy. Kým nemal dvanásť alebo trinásť rokov, nikto by o ňom nepovedal, že je nešťastný. Spokojné dieťa, ktoré nezaťažovalo svoje okolie rôznymi požiadavkami. Nikto však nespozoroval, že toto dieťa sa necíti skutočne milované a prijímané. Napriek tomu, že jeho rodičia ho hlboko milovali, necítilo sa milované. Tom vedel, že jeho rodičia ho majú radi a záleží im na ňom, ale hlboko vo vnútri svojej bytosti necítil tú nenahraditeľnú istotu bezpodmienečného prijatia a lásky.

Ťažko to možno pochopiť, pretože Tomovi rodičia boli naozaj dobrými rodičmi. Milovali svoje dieťa a starali sa oň, ako najlepšie vedeli. Manželia Smithovci sa pri Tomovej výchove snažili uplatniť všetky rady a princípy, o ktorých sa dočítali alebo dopočuli. Ich manželstvo je určite nadpriemerné, vzájomne sa milujú a rešpektujú.

Dobre známy príbeh

Väčšina rodičov má problémy pri výchove svojich detí. Každodenný stres a námaha, ktorým je dnes vystavená bežná rodina, spôsobujú, že sme znechutení a zmätení. Rozvodovosť neustále stúpa, ekonomická kríza sa prehlbuje, úroveň kvality vzdelania klesá, dôvera v autoritu sa stráca a toto všetko veľmi ovplyvňuje citovú stabilitu každého z nás. Rodičia sú stále väčšmi fyzicky, citovo a duchovne vyprahnutí a je pre nich stále ťažšie vychovávať svoje dieťa. Som presvedčený, že na túto zložitú situáciu dnešnej spoločnosti najviac dopláca práve dieťa, ono je tým najchudobnejším človekom našej spoločnosti, pretože trpí nedostatkom lásky.

Tomov príbeh je príbehom dneška. Jeho rodičia ho milujú, vychovávali ho, ako najlepšie vedeli, a predsa tu niečo chýba. Všimli ste si, čo to je? Nie, láska to nie je, rodičia ho predsa milujú. Hlavným problémom je, že Tom sa necíti milovaný. Zlyhali rodičia? Je to vina rodiny? Nie, to si nemyslím. Pravdou je, že manželia Smithovci vždy milovali svoje dieťa, ale nevedeli, ako mu to prejaviť. Ako väčšina rodičov, aj oni mali jasnú predstavu o tom, čo dieťa potrebuje: jedlo, bývanie, oblečenie, vzdelanie, usmernenie, lásku atď. Všetko to splnili, zabudli však na prejavy lásky, bezpodmienečnej lásky. Každý rodič má rodičovskú lásku zakorenenú hlboko vo svojom srdci, ťažké je však prejaviť ju a odovzdať svojmu dieťaťu.

Pevne verím, že napriek súčasnej zložitej životnej situácii sa môže každý rodič naučiť, ako naplniť potreby svojho dieťaťa, ak po tom úprimne túži. Ako rodičia máme len krátky čas na to, aby sme odovzdali svojim deťom všetko, čo môžeme, a preto sa musíme naučiť, ako skutočne milovať svoje dieťa.

Aká výchova je tá najlepšia?

„Spomínam si na isté situácie z čias, keď som mal šesť alebo sedem rokov. Nerád na ne myslím a aj teraz to vo mne vyvoláva hnev,“ rozprával mi neskôr Tom. „Hral som bejzbal a nechtiac som rozbil okno. Schoval som sa medzi stromy a cítil som sa hrozne. Našla ma tam mama a pamätám si, že mi to bolo veľmi ľúto. Plakal som… myslel som si, že som zlý chlapec. Mama potom povedala ockovi, že som rozbil okno, a on ma potrestal.“ Tomove oči boli zrazu plné sĺz.

Spýtal som sa: „Čo si im vtedy povedal?”

„Nič,“ zavzlykal.

Táto situácia nám výborne vykresľuje ďalší omyl, ktorého sa rodičia pri výchove detí dopúšťajú. Reakcia rodičov zanechala v Tomovi pocit hnevu, bolesti, horkosti. Nebude vedieť bez pomoci na to zabudnúť a rodičom odpustiť.

Situácia, ktorá sa odohrala pred siedmimi rokmi, ho ešte stále zraňuje a bolí. Prečo práve táto príhoda vtlačila takú nepríjemnú stopu do jeho mysle? V jeho minulosti boli predsa situácie, keď bol potrestaný a bitku prijal, ba dokonca bol za ňu vďačný. Mohlo to byť preto, že v skutočnosti mu bolo veľmi ľúto toho, čo urobil? Vnútorne pre to trpel a telesný trest bol prejavom toho, že rodičia neporozumeli tomu, čo prežíval? Neboli citliví na to, čo cítil? Potreboval Tom práve vtedy rodičovskú lásku väčšmi než trest? Ak áno, ako to mohli Tomovi rodičia spozorovať? A ako mohli rozpoznať, aký prístup by bol v danom prípade najvhodnejší?

Čo si myslíte vy, rodičia, ktorí práve čítate túto knihu? Mali by sme sa vopred rozhodnúť, podľa akého princípu budeme trestať svoje deti, a potom to bez výnimky uplatňovať? Mali by sme byť dôslední vo výchove? Nakoľko dôslední? Mali by sme potrestať naše dieťa zakaždým, keď neposlúchne? Ak áno, mali by sme ho trestať vždy rovnako? Ak nie, ako rozhodnúť o prísnosti a forme trestu? Čo je výchova? Sú výchova a trest synonymá? Mali by sme sa zamerať na jeden výchovný smer odporúčaný nejakou publikáciou, a potom podľa neho postupovať? Alebo by sme sa mali riadiť naším zdravým rozumom a intuíciou? Alebo z každého rožku trošku? Do akej miery? Kedy?

Týmito otázkami sa dnes zaoberá každý rozmýšľajúci rodič. Sme zavalení množstvom kníh, článkov, seminárov, ktoré nám ponúkajú rôzne pohľady na to, ako vychovať naše dieťa. Prístupy sa rôznia, niektorí radšej vychovávajú fyzickým trestom, iní skôr odmenou, sladkým cukríkom.

Skrátka, ako by mohli Tomovi rodičia správne zvládnuť danú situáciu z hľadiska výchovy, a pritom nenarušiť láskyplný a blízky vzťah k nemu? Neskôr sa na to pozrieme bližšie.

Myslím, že všetci rodičia budú so mnou súhlasiť, že vychovať dieťa je v dnešných časoch mimoriadne ťažké. Jedným z dôvodov je aj to, že naše dieťa je pod vplyvom mnohých činiteľov, ako napríklad školy, cirkvi, susedov či rovesníkov. Práve z tohto dôvodu sa mnohí rodičia domnievajú, že ich výchova, bez ohľadu na to, ako sa snažia, má len malý účinok na celkový vývoj ich dieťaťa.

Opak je pravdou

Pravdou je skutočne opak. Všetky výskumy potvrdzujú, že domov je pre dieťa zo všetkého najdôležitejší. Vplyv rodičov prevažuje nad akýmkoľvek iným vplyvom. Atmosféra domova rozhoduje o tom, či je dieťa šťastné, stabilné, či má pocit istoty a bezpečia, ako dokáže vychádzať s dospelými, s rovesníkmi a so svojím okolím, do akej miery je prístupné či neprístupné, ako reaguje na neočakávané situácie. Je to práve domov, ktorý má aj napriek rôznorodému pôsobeniu okolia najväčší vplyv na dieťa.

Ale domov nie je jediným faktorom, ktorý usmerňuje celkový vývin dieťaťa. Nemali by sme obviniť domov za každý problém či nezdar u dieťaťa. Aby sme zachovali objektívny a férový pohľad na vec, musíme sa bližšie pozrieť na druhý najdôležitejší faktor ovplyvňujúci vývoj dieťaťa.

Vrodená povaha

Existuje niekoľko vrodených povahových čŕt, do dnešného dňa ich bolo identifikovaných deväť. Výskum na túto tému urobili aj Stella Chessová a Alexandar Thomas a jeho výsledky opísali v knihe Charakter a poruchy správania u detí (Temperament and Behaviour Disorder in Children. New York, Univ. Press 1968).

Táto kniha je považovaná za klasické dielo v oblasti vedeckého pohľadu na správanie a je skutočne obrovským prínosom. Autori v nej obšírne vysvetľujú, prečo majú deti rozdielne individuálne črty. Toto vysvetľuje, prečo sa niektoré deti vychovávajú ľahšie a iné zase ťažšie, prečo sú určité deti obľúbenejšie a ľahšie sa s nimi dá vyjsť a ako je možné, že deti vychované v tej istej rodine, v rovnakom prostredí sú úplne rozdielne.

Doktorka Chessová a doktor Thomas dokázali, že to, aký človek z dieťaťa vyrastie, je ovplyvnené nielen prostredím, v ktorom dieťa vyrastá, ale aj jeho osobnostnými črtami. Tento objav znamená úžasnú úľavu pre rodičov, ktorí sa obviňovali za to, že ich dieťa je problémové. Mnohí ľudia (vrátane lekárov a psychológov) automaticky predpokladajú, že rodičia sú v plnej miere zodpovední za všetko, čo sa deje s ich deťmi. Výskum Chessovej a Thomasa jasne dokázal, že niektoré typy detí sú náchylnejšie stať sa problémovými než iné.

Rozoberme si v skratke ich výskum. Opísali deväť povahových čŕt, ktoré sú rozoznateľné už u novorodencov v pôrodnici. Tieto črty sú vrodené a zostávajú základnými črtami človeka počas celého jeho života. Môžu byť síce do určitej miery pozmenené vplyvom prostredia, v ktorom dieťa žije, no napriek tomu sú pevne vtlačené do celkovej osobnosti dieťaťa. Veľmi ťažko sa radikálne menia a zvyčajne pretrvávajú po celý život. Pozrime sa teda na týchto deväť základných povahových čŕt.

1. Miera aktivity je stupeň motorickej aktivity, ktorú dieťa zdedí, a tento stupeň sa premietne v tom, do akej miery je dieťa aktívne či pasívne.

2. Rytmus (pravidelnosť verzus nepravidelnosť) je opakovaním rôznych prejavov dieťaťa, ako napríklad hlad, režim kŕmenia, vylučovanie, zobúdzanie sa a zaspávanie.

3. Prijatie alebo odmietnutie, to je podstata reakcie dieťaťa na nové podnety, ako sú napríklad nové jedlo, hračka alebo osoba.

4. Prispôsobivosť je daná rýchlosťou a ľahkosťou, s akou dieťa prispôsobuje svoje správanie zmene prostredia.

5. Intenzita reakcie je miera energie vydanej na vyjadrenie svojej nálady.

6. Prah citlivosti je daný intenzitou úsilia, ktoré musíme vynaložiť na to, aby sme prinútili dieťa reagovať.

7. Kvalita nálady (pozitívna verzus negatívna nálada) je daná kontrastom hravého, príjemného, priateľského správania a nepríjemného, plačlivého a nepriateľského správania.

8. Roztržitosť je vyjadrená účinkom zásahov vonkajšieho prostredia na sústredenú činnosť a správanie dieťaťa.

9. Rozpätie pozornosti a vytrvalosť sú dané dĺžkou času, ktorý dieťa venuje určitej činnosti, a mierou odhodlania pokračovať v danej činnosti napriek tomu, že mu do cesty kladieme rôzne prekážky.

Ako ste si pravdepodobne všimli, tretia, štvrtá, piata a siedma povahová črta sú rozhodujúce pri posudzovaní problémovosti dieťaťa. Môže to byť dieťa, ktoré má vysokú intenzitu reakcie (veľmi „emotívne”), alebo dieťa, ktoré je náchylné reagovať na nové podnety odmietnutím („odmietavé”), či dieťa, ktoré sa len s ťažkosťami prispôsobuje novým situáciám („neprispôsobivé”), a nakoniec dieťa, ktoré má väčšinou zlú náladu („náladové”). Tieto deti sú zraniteľné a citlivé na stres a napätie najmä vtedy, keď na ne rodičia kladú vysoké nároky. Práve tieto deti potom prijímajú od dospelých len málo lásky a pozornosti.

Musíme pochopiť, že tieto základné povahové črty dieťaťa ovplyvnia to, akým spôsobom matka k dieťaťu pristupuje.

Podľa týchto deviatich povahových rysov Chessová a Thomas označili číselným kódom novorodencov. Daný číselný kód im umožnil predpovedať, nakoľko ľahko či ťažko sa bude dané dieťa vychovávať. Deti, ktoré boli ľahko prístupné, s predpokladom ľahšej výchovy nazvali „bezproblémovými”. Deti, ktoré boli neprístupné a predpokladala sa u nich ťažšia výchova, označili ako „problémové”.

Chessová a Thomas sledovali a porovnávali vývoj detí na základe toho, akú starostlivosť deťom venovali ich matky. Pozorovali deti, ktoré vychovávali „starostlivé“ matky (matky, ktoré chceli svoje deti a boli schopné vytvoriť domov s atmosférou lásky, kde sa deti cítili prijímané) a pozorovali tiež deti, ktoré vychovávali „nestarostlivé“ matky (matky, ktoré vedome či podvedome odmietali svoje deti a ani neboli schopné vytvoriť pre ne domov s atmosférou lásky, kde by sa deti mohli cítiť prijaté). Graf je zhrnutím ich pozorovania.

Starostlivé
matky

Nestarostlivé
matky

Bezproblémové deti

+ +

+ -

Problémové deti

+ -

- -

Ako vidíte, „bezproblémové“ deti a „starostlivé“ matky sú vynikajúcou kombináciou. Tieto deti sa vyvíjali výborne, takmer bez negatívnych následkov.

„Starostlivé“ matky a „problémové“ deti mali pri výchove určité ťažkosti, ale ich celkový vývoj bol viac pozitívny než negatívny, pretože v prostredí plnom lásky sa im väčšinou darilo.

„Bezproblémové“ deti vychovávané „nestarostlivými“ matkami sa už nevyvíjali tak dobre. Mali viac problémov ako „problémové“ deti vychovávané „starostlivými“ matkami. Ich vývoj bol väčšmi negatívny ako pozitívny.

Najhoršie však dopadli „problémové“ deti vychovávané „nestarostlivými“ matkami. Tieto deti boli často v takom úbohom stave, že boli skutočne priliehavo nazvané „ohrozené“ deti. Situácia ohrozených detí je žalostná. Žijú v nebezpečenstve zneužitia, ba až odvrhnutia svojimi rodičmi.

Z výsledkov tohto výskumu vyplývajú pre nás rodičov dôležité fakty. Po prvé to, akým človekom sa dieťa stane, nezávisí len od rodičov a kvality domáceho prostredia. Vrodené povahové črty dieťaťa majú silný vplyv na to, ako sa dieťa vyvíja, napreduje a dospieva.

Tieto črty určujú, do akej miery bude ľahké či ťažké starať sa o dieťa, a tiež to, aké problémy môžu rodičia pri jeho výchove očakávať. Na druhej strane tieto črty ovplyvňujú aj spôsob, akým rodičia k dieťaťu pristupujú. Ako som videl v mojej každodennej praxi, uvedené výsledky výskumu pomohli mnohým rodičom zmierniť pocity viny, s ktorými sa nevedeli vyrovnať.

Zdedené povahové črty nášho dieťaťa však nie sú najpodstatnejšie pre jeho celkový vývoj. Dôležitejšie a rozhodujúce je, akú kvalitnú starostlivosť mu poskytujeme my rodičia. Pozrite sa ešte raz na graf. Aj keď sa „problémové“ dieťa ťažšie vychováva, kvalita starostlivosti rozhoduje o konečnom výsledku výchovy. Rodičia môžu svojím prístupom pozitívne alebo negatívne meniť dané povahové rysy.

O tom je celá táto kniha. Ponúka návod, ako pristupovať k dieťaťu tak, aby dosiahlo svoj najlepší potenciál, a ako sa starať o svoje dieťa tak, aby bolo citovo naplnené. V tejto knihe nemôžem pokryť všetky aspekty výchovy dieťaťa, ale pevne verím, že v nej nájdete dobrý základ pre úspešné rodičovstvo.

Faktom zostáva, že väčšina rodičov miluje svoje deti, ale je len predpokladom, že väčšina rodičov im svoju lásku dokáže prirodzene vyjadriť. A tento predpoklad je našou najväčšou chybou. Väčšina rodičov svoju lásku deťom vlastne neprejavuje, pretože nevie ako. Preto sa dnešné deti necítia úprimne, bezpodmienečne milované a prijaté.

Myslím, že to je prípad väčšiny „problémových“ detí. Základný vzťah lásky medzi dieťaťom a rodičom je to najdôležitejšie a všetko ostatné (výchova, disciplína, vzťahy k rovesníkom či ku škole) stojí bez lásky na nesprávnom základe, a teda prináša problémy.

Táto kniha vám ukáže cestu k vybudovaniu nevyhnutného základu pre láskyplný vzťah medzi dieťaťom a rodičom.

Koniec ukážky

Plnú verziu e-knihy si môžete zakúpiť v internetovom kníhkupectve Martinus.sk na adrese:

http://www.martinus.sk/?uItem=109688