Pavol Rankov

V tesnej blízkosti

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: V tesnej blízkosti
ISBN 80-89129-31-5 (slovak edition)

Copyright © Pavol Rankov, MMIV, MMXII
Cover © Vladimír Popovič, MMIV
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
Second edition.

All rights reserved.

Psy

„Ale nakoniec to sú čierne psy, ku ktorým sa vraciam úplne najčastejšie. Nejdú mi z mysle, keď si uvážim, za aké šťastie im vďačím, hlavne vtedy, keď si pripustím myšlienku, že to nie sú skutočné zvieratá, ale stopári duše, vtelenia.“

Ian McEwan: Black Dogs (1992)

„Niet nič bezútešnejšieho, ako sú oči smutného psa. V zraku toho zvieraťa, ktoré sa zmietalo napoly zadusené, bola bezútešnosť a výčitka. Tá výčitka, kiež by som sa bol mýlil, bola adresovaná mne.“

Adolfo Bioy Casares: Dormir al sol (1973)

Nespomínam si už, kedy ma po prvý raz napadla myšlienka, že náš vzťah sa skončí vraždou. Tá myšlienka na mňa zaútočila odkiaľsi z tajných zákutí mojej mysle. Napadla ma a po celý ten čas som sa jej nevládal ubrániť.

(POZN. RED. Napriek tomu, že autor sa usiluje vysvetliť, že myšlienka ho doslova prepadla, bolo by potrebné z gramatického hľadiska zameniť formuláciu na „kedy mi po prvý raz napadlo.)

Nemám však rád ľudí, ktorí s odstupom času hovoria, že všetko vedeli vopred, takže ani ja nemám v úmysle tvrdiť, že všetko mi bolo jasné od začiatku. Čosi som tušil, ale takéto tušenia mávame stále, a keď sa nesplnia, jednoducho na ne zabudneme.

Bolo to pred necelým rokom. Asi v polovici novembra sa do našej ulice prisťahovali nenápadní manželia. Ich dcéra sa volala Liliana. Mala pätnásť, bola o rok staršia ako naša Veronika. Spomínam si veľmi dobre, ako sa stretli po prvý raz. Dievčatá stáli vo svetle pouličnej lampy a zhovárali sa. Lilianin pes bol vtedy ešte len šteňa, držala ho pod kabátom v náručí, aby ho chránila pred poryvmi studeného vetra. Náš štvorročný bradáč Riki pobiehal dookola nepokojný ako zvyčajne, stále pripravený bez dôvodu sa rozbrechať alebo veselo zavrtieť krátkym chvostom. Veronika stála tesne pri Liliane a čosi jej horlivo vysvetľovala. Liliana počúvala, občas nadvihla obočie, akoby ju slová mojej dcéry prekvapili, potom sa zasa blahosklonne pousmiala a pokývala hlavou, akoby zvažovala, či všetko, čo práve počuje, môže byť pravda.

Veronika mala štrnásť a celý svet bol podľa nej komplikovaná spleť tajomstiev. Rodičia, škola, kamarátky, chlapci, susedia, to všetko boli témy, z ktorých vedela utkať sústavu záhad a problémov. Prečo ju dnes skúšali z dejepisu a nie z chémie? Prečo sme sa s jej matkou hádali v kuchyni a nie v izbe? Prečo jej spolužiak Peter chová mačku a nie psa? Veronika sa o tieto tajomstvá delila s inými ľuďmi len výnimočne. Uvedomovala si, že nikto by nedokázal pochopiť tú zvláštnu logiku, s ktorou vedela odpovedať na každú otázku. Z dejepisu ju učiteľka vyvolala preto, lebo na predchádzajúcej hodine skúšala Richarda, ktorý sa Veronike páči. Ako by učiteľka mohla vedieť, že sa jej páči, to už moju dcéru nezaujímalo. A tým menej hľadala Veronika vysvetlenie, prečo by dejepisárka mala vyvolávať dievča hneď potom, ako skúšala chlapca, ktorý sa jej páči. Tým sa však niť indícií nepretrhla. Podľa dcéry naša hádka s manželkou kvôli peniazom vyplynula z toho, že ona dostala zlú známku z dejepisu. Obaja sme boli podráždení a obávali sme sa, že sa naša dcéra v živote neuplatní. Hádkou sme ventilovali vnútorné napätie. A cez naše kuchynské okno tú hádku počula mačka jej spolužiaka Petra, zľakla sa a poškriabala ho. V hlave mojej dcéry všetko so všetkým záhadne súviselo, všetko malo svoju bizarnú príčinu a ešte bizarnejšie dôsledky.

(POZN. RED. Treba zmierniť opis Veronikiných myšlienkových pochodov, pretože takto to vyzerá, že nie je úplne normálna.)

Veronika so mnou o svojich tajomstvách a ich tajuplných vysvetleniach nikdy nehovorila. O tom, ako chápe svet, som si urobil obraz len z nejasných narážok, ktoré občas prehodila. Bola totiž už vo veku, keď najväčším hlupákom pod slnkom je vlastný otec. A hlupákovi sa predsa nebude zdôverovať. Ale ani svojej matke o tom pravdepodobne veľa nehovorila. Myslím, že sa o týchto záležitostiach nebavila ani so svojimi spolužiačkami. Azda len Riki bol jej nemým, no akiste chápavým poslucháčom.

Práve preto ma prekvapilo, keď som videl, ako dôverne sa rozpráva s Lilianou, ktorú spoznala len v to popoludnie. Samozrejme, nemohol som vedieť s istotou, že svojej novej priateľke opisuje záhady, ktoré sa dejú okolo nej. Ale podľa mimiky a gest, presnejšie podľa pochybovačného úsmevu na Lilianinej tvári, som sa dovtípil, že Veronika rozoberá sled náhod, z ktorých skonštruovala život okolo seba.

V ten večer prišla Veronika domov nadšená. Opisovala nám „to nové dievča, ktoré sa prisťahovalo do našej ulice“. Konečne vraj stretla rovesníčku, ktorá nie je vôbec namyslená ani zlomyseľná. Hoci som vtedy videl Lilianu len cez okno, môj prvý dojem bol presne opačný – podľa pohybov sa mi zdala namyslená a čímsi aj zlomyseľná. To som sa dcére, samozrejme, neodvážil povedať, veď napokon, ona sa s ňou zhovárala, nie ja. Že vizuálny dojem môže o človeku povedať viac ako rozhovor, je môj vlastný názor, nikomu ho nevnucujem. Dcérino nadšenie z priateľky sa prenieslo aj na manželku. Zato ja som sa pokúšal Veronike naznačiť, aby sa novej kamarátke celkom neoddala, nech potom nie je zase sklamaná. Dcéra len znechutene zagúľala očami. Za jej chrbtom mi manželka s ukazovákom na perách naznačila, aby som radšej mlčal.

Keď som na druhý deň prišiel z práce domov, Liliana bola u nás. Spoznal som to podľa šteňaťa, čo spalo na mojich papučiach v chodbe. Jeho rasu som nevedel identifikovať. Malo takú istú farbu ako náš bradáč, odborne sa to nazýva „korenie a soľ“. Riki ma privítal radostným vysokým zaštekaním, ale potom si sadol k rozvalenému šteňaťu a smutne ho pozoroval. Žiarlil.

Dcéra bola s kamarátkou v izbe. Chcel som si to dievča obzrieť, opraviť si dojem, dvere však mali zamknuté. Veronika znútra zakričala, že teraz ich mám nechať. Ale Liliana odomkla a vyzývavo sa postavila na prah, akoby mi chcela ukázať, že ona je už človekom, ktorý rozhoduje, čo robí moja dcéra. Podala mi ruku a predstavila sa. Bola nesympatická svojou aroganciou, no veľmi príťažlivá. Kŕčovito som sa pokúšal udržať si prevahu nad jej uhrančivým pohľadom.

Nemôžem povedať, že by sa správala vulgárne. Jednoducho mala – možno vrodené – pohyby, aké po polnoci predvádzajú pri tyči barové tanečnice. Prstami si zhrnula vlasy za ucho a pritom sa jej napli prsia, zohla sa k svojmu psíkovi spôsobom, ktorý zdôraznil krivky jej bokov. Na žiadnu Veronikinu kamarátku som sa nikdy tak nepozrel. Všetky som až dovtedy považoval za deti.

(POZN. RED. Zmeniť slovosled: Až dovtedy som všetky považoval za deti.)

Hneď v ten prvý deň som si uvedomil, že si musím dávať pozor, aby si dcéra nevšimla, ako hľadím na Lilianu. V tom dievčati bolo čosi, čo ju robilo oveľa staršou a skúsenejšou, takže som ani na chvíľku nemal výčitky, že pociťujem žiadostivosť pri pohľade na pätnásťročné decko.

Ešte jedno si pamätám zo dňa, keď som sa zoznámil s Lilianou. Riki sa jej bál. Jeho dovtedajší postoj k ľuďom poznal iba dve stanoviská: výstražný fistulový štekot s náznakmi vrčania alebo radostné obiehanie, ktoré prerastalo až do nadšeného vyskakovania. Z Liliany však mal strach. Obchádzal ju vo veľkých kruhoch, nespúšťal z nej oči, akoby každú chvíľu od nej očakával zákerný útok. Škoda, že som si aj ja neosvojil správanie, ku ktorému nášho psíka viedli jeho neomylné inštinkty.

Začali sa týždne dcérinej posadnutosti Lilianou.

(POZN. RED. Začali sa týždne, keď dcéra bola posadnutá Lilianou.)

Dala sa ostrihať nakrátko, pretože jej to nová kamarátka poradila. Pritom Liliana mala vlasy takmer po pás. Veronika vyradila zo svojho šatníka väčšinu pestrofarebných vecí a začala sa obliekať ako Liliana – do kombinácie bielej, sivej a čiernej. Veronika dokonca zmenila spôsob, akým s nami komunikovala. Kým nepoznala Lilianu, do všetkého sa starala a často – vlastne stále – bola bezočivá. Pod vplyvom novej kamarátky akoby sa stala samostatným dospelým človekom, ktorého nezaujíma, čo robia jeho rodičia, pretože už s nimi nemá nič spoločné. Bola odmeranejšia a hlavne neústupčivejšia.

(POZN. RED. Naozaj sa Lilianin vplyv prejavil tak rýchlo? To hádam nie!)

Veronika trávila s Lilianou každé popoludnie. Do nášho bytu síce už viac neprišli, ale celé hodiny boli spolu vonku. Prechádzali sa ponorené do dôverných rozhovorov. Psy využívali ten čas na nespútané šantenie. Naháňali sa a váľali po zemi. Riki dokonca dovolil Lilianinmu šteňaťu, aby mu hrýzlo uši a nohy.

V ten rok napadol sneh už pred Vianocami a udržal sa veľmi dlho. Spomínam si, že Veronika odišla na dlhú prechádzku s Rikim ešte aj na Štedrý večer. Pozoroval som spoza záclony, ako psy svojím šťastným skákaním víria oblaky snehu. Dievčatá stáli pod starým stromom, z ktorého viseli cencúle. Prekvapilo ma, že najväčšie cencúle držia v rukách a lížu ich ako zmrzlinu. Kým bola Veronika malé decko, nikdy jej ani nenapadlo urobiť takúto hlúposť. Bol som si však istý, že Liliana nevynechala jedinú príležitosť, aby si strčila cencúľ medzi pery. Akoby ma tento jej drobný zlozvyk utvrdil v tom, že to dievča bolo od útleho detstva skazené. Podvedome som však túžil Lilianu spoznať bližšie, azda preto, aby som odhalil hranice jej skazenosti.

Možnosť sa naskytla čoskoro. Veronika, azda z každodenného lízania cencúľov, dostala škaredú hnisavú angínu. Keďže manželka bola pred rokmi proti tomu, aby sme dcérine pocity samoty hojili kúpou psa, bol som to pochopiteľne ja, kto musel nahradiť Veroniku a chodiť s Rikim denne von.

Chcel som spoznať Lilianu, ale musel som byť opatrný, aby si môj záujem niekto z okolia nevšimol. A tak som v prvý a druhý deň zámerne išiel so psom na prechádzku skôr, ako chodievala Liliana so svojím šteňaťom. Vybral som sa aj opačným smerom.

Na tretí deň sme sa stretli. Hoci možno nie je celkom presné povedať, že „sme sa stretli“. Liliana vtedy povedala, že vedela, že „ja ju stretnem“. Teda nie „stretli sme sa“, nie „ona stretla mňa“, ale „ja ju stretnem“. Na dlhé vlasy jej padali snehové vločky a z úst jej vychádzali obláčiky pary. Veľmi ma priťahovala. Zhovárali sme sa hlavne o psoch. Dozvedel som sa, že z jej šteňaťa vyrastie sučka írskeho vlkodava. Zatiaľ bol jej vlkodav o polovicu menší ako môj bradáč. Liliana však s detským nadšením – takým neprimeraným k jej celkovému správaniu – tvrdila, že vďaka špeciálnej strave o pár mesiacov dorastie jej pes do výšky osemdesiat centimetrov.

Keď sme sa lúčili, pripomenul som jej, že sa zabudla opýtať na Veronikin zdravotný stav. Liliana odpovedala, že ak by to bolo niečo vážne, tak by som o tom určite hovoril aj sám. Z toho teda usúdila, že Veronikin stav je dobrý. Potom sa na mňa usmiala, koketne privrela viečka a elegantne vykročila domov. V ten večer som veľmi intenzívne myslel na Lilianu. Prebudilo sa vo mne zabudnuté. Po veľmi dlhom čase som manželku prinútil k sexu.

Ešte asi týždeň bola Veronika chorá a my sme sa s Lilianou stretávali denne. Ukázala mi zamrznuté jazero uprostred neďalekého lesíka. Na to miesto chodilo málo ľudí a nikdy predtým som tam s Rikim nešiel ani ja, ani Veronika. Vôbec som netušil, že tak blízko našej štvrte je jazero. Liliana tu bývala zopár týždňov a už všetko poznala.

Stáli sme vo víchrici a smiali sa na šantiacich psoch. Najzábavnejší bol pohľad na nich vtedy, keď sa rozbehli po zamrznutej vodnej hladine. Na miestach, kde vietor odvial sneh, sa im nohy šmýkali. Šteňa sa často prevrátilo nabok, ale hneď neúnavne vstalo a rozbehlo sa za Rikim. Chcelo ho chytiť a pohryznúť, ale nemotorné pohyby mu to nedovolili. Napriek tomu som si doma všimol, že môj bradáč má na lýtkach krvavé odtlačky od zubov šteňaťa.

Riki, ako väčšina bradáčov, bol vášnivý aportér. Keď som mu hodil konárik, nadšene sa za ním rozbehol. Šteňa to po ňom opakovalo, ale stále nechápalo, že bežať treba za drevom a nie za Rikim. Keď halúzku hodila Liliana, Riki na ňu vôbec nereagoval. Jeho strach z Liliany bol trvalý. A tak, aby upokojila svoju škodoradosť, prosila ma, aby som hádzal Rikimu na aportovanie snehovú guľu. Keď dopadla do záveja, psík chvíľu zúrivo hrabal, a potom sa na mňa sklamane rozbrechal. Lilianu tento hlúpy žartík znovu a znovu potešil.

Raz mi Liliana povedala, že doma jej rodičia neprehovoria spolu ani slovo, ale pred okolím sa tvária ako šťastný manželský pár. Najzaujímavejšie však bolo, ako to hodnotila. Čakal som pubertou vyšľachtený odpor k pokrytectvu a pretvárke staršej generácie, ale ona tvrdila, že sa jej páči, keď ľudia vedia hrať v živote rôzne roly. Povedal som jej, že celkom nerozumiem, čo má na mysli. Začala mi to vysvetľovať. Ako príklad si zobrala mňa. Spýtala sa ma, ako ma asi hodnotia kolegovia v práci. Povedal som, že chcem pôsobiť ako človek vždy veselý a ochotný pomôcť. Spýtala sa ma, či sa taký snažím byť aj k manželke. Odvetil som, že to určite nie. Obaja sme sa rozosmiali. Potom Liliana povedala, že by si so mnou chcela zahrať presne opačnú hru, akú hrajú jej rodičia. My dvaja sa pred inými budeme tváriť, že sme si úplne cudzí, ale keď budeme spolu, tak si budeme blízki. Keď sme sa v ten deň lúčili, odolal som pokušeniu pobozkať ju.

V nasledujúcich dňoch som už nepripustil, aby sa vytvorila taká dôverná situácia. Hoci som sa hneď od rána tešil na naše stretnutie, zároveň mnou prechádzali vlny zhnusenia samým sebou. Pripomínal som si, že Liliana má len pätnásť (presnejšie pätnásť a tri mesiace, ako ma upozornila), je to kamarátka mojej dcéry, žije na našej ulici. Rozum mi hovoril, aby som išiel so psom von o dve hodiny skôr a vybral sa opačným smerom, ale neurobil som to. Dovtedy nepoznaný cit, ktorý nenazvem láskou, pretože mi hneď od začiatku bolo jasné, že v rámci daných – a prirodzených – konvencií je nesprávny, ma nútil bežať za Lilianou ako jej šteňa. Utešovalo ma však, keď som zaregistroval dva či tri náznaky, že aj ona je možno rovnako posadnutá mnou. Z mojej strany to nebola iba túžba, ale aj obyčajná ješitnosť zostarnutého chlapa.

(POZN. RED. Ješitnosť – spisovne „márnomyseľnosť“.)

Čo však naozaj cítila Liliana, to by som sa neodvážil opísať, pretože som mal zväčša dojem, že to dievča len hrá svoju rolu v príbehu.

Ale aj tak som sa nevedel dočkať, kedy už Veronika vyzdravie a začne chodiť von s Rikim. Možno práve preto som dovolil svojmu srdcu a svojej fantázii, aby rozohrali hru s Lilianou. Bol som si istý, že čoskoro dcéra zasa zoberie do ruky Rikiho vodítko, a tým sa celý ten zvláštny vzťah skončí.

(POZN. RED. „Vodítko“ zase nespisovné slovo, má byť „vôdzka“. Mimochodom, nemal by ten, kto chce písať, vedieť najskôr po slovensky?)

Keď po chorobe išla Veronika po prvý raz do školy, bolo samozrejmé, že opäť preberá aj Rikiho vychádzky. Naschvál som zostal v prvý deň dlhšie v úrade a pokúšal som sa dorobiť niektoré úlohy, s ktorými som v posledných dňoch kvôli rozptýlenej mysli meškal.

Domov som prišiel až večer. Z chodby som počul, že Veronika plače a jej matka ju tíši. Dcéra čosi vysvetľovala, pričom vyslovila aj Lilianino meno. Hneď mi napadlo, že Liliana prezradila čosi o našom vzťahu. Neobával som sa manželkinho hnevu, veď mi neraz v minulosti povedala, že pre ňu som mŕtvy. Kvôli dcére som sa však rozhodol všetko zapierať, veď napokon – takpovediac z právneho hľadiska – medzi nami k ničomu ani neprišlo. Pociťoval som však aj ľútosť, že sa všetko musí skončiť. Bol som sklamaný, že príbeh, o ktorom som si myslel, že sa skončí vraždou, sa napokon uzavrie trápnou aférou, klamstvami a následnými prísahami.

Mýlil som sa, Liliana nepovedala Veronike ani slovo. Veronika sa s ňou totiž odmietla rozprávať, pretože hneď ráno sa dozvedela od spolužiačok v školskej šatni čosi hrozné. Dcéra ani manželka, obe so slzami v očiach, mi nepovedali, čo sa presne stalo, asi mali pocit, že to predo mnou musia tajiť, aby to zostalo ich ženským tajomstvom. Ale pochopil som, že počas Veronikinej choroby pravdepodobne vyzradila Liliana jednému spolužiakovi čosi o Veronikinom vzťahu k nemu a ten chalan sa začal z dcéry kruto vysmievať. Časť z toho, čo Liliana povedala, bola pravda, ktorá mala zostať dievčenským tajomstvom, časť si údajne Liliana vymyslela. Nešťastná Veronika sa v jeden deň dozvedela, že ju sklamala najlepšia kamarátka aj chlapec, do ktorého bola zaľúbená.

Plačúca dcéra vykríkla, že Lilianu už nechce v živote vidieť, načo som jej povedal, že to asi nebude možné, keď bývajú tak blízko pri sebe. Vtedy sa oborila na mňa manželka a povedala, že hoci ju aj bude vidieť, nikdy sa s ňou nebude zhovárať. A so psom vraj mám chodiť von ja, veď ja som ho kúpil.

(POZN. RED. Platí nielen pre najbližší odsek: autor musí preštylizovať niektoré prvé vety odsekov, pretože sa viackrát opakuje „v nasledujúci deň“, „na druhý deň“ a pod.)

V nasledujúci deň som išiel teda s Rikim von ja. Zamieril som rovno k jazeru, kam sme s Lilianou chodievali. Nebola tam. Mal som sentimentálny a nostalgický pocit konca. Sneh sa strácal a ľad sa topil. Všade bolo plno blata, ktoré mi špinilo topánky. Zapadajúce slnko vytvorilo na oblohe zvláštnu červenú žiaru, aká býva v lete. Musel som Rikiho držať na vodítku, pretože sa chcel ako zvyčajne rozbehnúť na zamrznutú hladinu, ľad však už bol tenký a popraskaný.

(POZN. RED. Vodítko – vôdzka)

Zo zotrvačnosti som na to miesto chodil s Rikim ešte niekoľko dní. Spomínal som na slová, ktoré mi Liliana povedala. Aj Riki spomínal na jej šteňa. Odmietal dokonca aj aportovať, len pomaly obchádzal jazero, akoby hľadal svojho kamaráta v hre.

A potom, asi po týždni, sa Riki radostne rozštekal, mne niekto odzadu zakryl oči a známy dievčenský hlas chcel, aby som hádal, kto to je. Vzal som jej dlane do svojich rúk a pritlačil som si ich na ústa. Obrátil som sa k Liliane a začali sme sa bozkávať. Ponad Lilianino rameno som uvidel jej šteňa a prekvapilo ma, ako už vyrástlo. V pamäti som ho mal ako psíčka, ktorého Liliana zohrieva pod kabátom, no v skutočnosti to zviera už bolo skoro také veľké ako môj dospelý bradáč.

Liliana na miesto našich stretnutí tak dlho neprišla z jednoduchého dôvodu – celý ten čas bola chorá, ako predtým Veronika. Opýtal som sa, čo sa vlastne stalo medzi nimi dvoma. Pozrela mi do očí a bez najmenšieho zaváhania povedala, že to urobila preto, aby sa mohla so mnou stretávať. Chcela dosiahnuť, aby som chodieval s Rikim von ja, tak vymyslela situáciu, v ktorej ju moja dcéra znenávidí. Jej úprimnosť ma dojímala, ale aj tak som si v tej chvíli želal, aby Liliana dodala, že ju mrzí, že Veroniku musela zraniť. Ale nič také nepovedala. Jednoducho pred Veronikou už hrala inú rolu.

Keď sa začína vzťah dvoch takých odlišných ľudí, ako sú štyridsaťjedenročný úradník a pätnásťročná stredoškoláčka, tak zákonite jeden z nich musí vstúpiť do sveta toho druhého. U nás to bolo iné, pretože Liliana vôbec neuvažovala ako jej rovesníčky. Občas sa mi zdalo, že jej spôsob myslenia je skúsenejší ako môj. Považovala za samozrejmé intrigy a zákernosti, aké by som čakal od oklamanej a frustrovanej penzistky. Nebolo v nej vôbec nič romantické. Možno len vtedy, keď bola so mnou, hrala túto cynickú rolu, ale pohybovala sa v nej úplne prirodzene.

Ja som plne zapadol do roly zamilovaného adolescenta. Vyšľapával som v snehu veľké srdcia, a potom som ju v náručí prenášal do ich stredu. Vycikal som do záveja Lilianino meno.

(POZN. RED. Toto nie je romantika súčasného zamilovaného adolescenta!)

Naša erotika sa držala mojej roly. Veľa sme sa bozkávali, držali sme sa za ruky, ale pri najmenšom hluku sme sa vyľakane pustili a predstierali náhodné stretnutie.

Ale aj tak nás ľudia spolu videli. Jedného dňa, len čo som prišiel domov z práce, Veronika sa na mňa rozkričala. Vyčítala mi, že „chodím s Lilianou“. Neisto som sa spýtal, ako to myslí, že s Lilianou chodím. Upresnila, že s ňou chodím na prechádzky so psom, veď ma videli nejaké jej spolužiačky. Nešlo teda o môj vzťah s Lilianou, ale o prechádzky so psami. To ma ukľudnilo.

(POZN. RED. „Ukľudnilo“ je často používané, ale nespisovné slovo, treba ho nahradiť slovom „upokojilo“.)

Ak sa ukázalo, že dcéra netuší vôbec nič o podstate našich stretnutí, mohol som prejsť do útoku. Povedal som, že ma ich dievčenské konflikty nezaujímajú. Riki sa rád naháňa s Lilianiným šteňaťom, a tak keď sa náhodou stretneme, nechám ho, nech sa vyblázni. Nebudem predsa kaziť psom zábavu len preto, že sa dve decká v puberte pohádali. Dcéra sa urazila a zabuchla dvere na svojej izbe. Veľmi nerada počúvala narážky na svoju pubertu. Zabolelo ma, čo som urobil. Naplnil ma hlúpy pocit, akoby som sa kvôli Liliane vzdal Veroniky. To by som asi neurobil.

Môj vzťah k manželke bol už dlho úplne chladný. Pred piatimi rokmi som mal podozrenie, že má pomer s jedným zo svojich kolegov, ale keďže mi vôbec nezáležalo na jej vernosti, nezisťoval som, aká je pravda. Manželky som sa citovo vzdal už dávno, možno ešte skôr ako ona mňa, ale na dcére mi záležalo. Chcel som, aby mi na nej záležalo.

Hodina či dve, ktoré som takmer pravidelne trávil s Lilianou, boli moje najkrajšie chvíle z celého dňa. V kancelárii som sa často pristihol, že už od rána myslím na Lilianine vlasy, do ktorých zaborím tvár, na jej pery, ktorých som sa nevedel nabažiť. Sotva som si dokázal urobiť všetku prácu, pretože som bol nesústredený.

Len čo som prišiel domov, už som bral Rikiho a vyrážal som s ním von. Občasné manželkine poznámky (ako napríklad, aby som Liliane odkázal, že starého psa už nové kúsky nenaučí) ma skôr povzbudzovali. Aspoň som pred ňou nemusel nič predstierať. Dokonca sa môj vzťah k manželke svojím spôsobom zlepšil, bral som ju ako spolubývajúcu a nič viac som od nej neočakával, takže som už nebojoval našu dlhoročnú zákopovú vojnu. Prestal som vyvolávať hádky, nechcel som ju porážať.

Horšie to bolo s Veronikou. Chápal som, že sa cíti zradená ako dcéra a ponížená ako Lilianina bývalá kamarátka, ale ani to ma nezastavilo. Možno som sa mal viac držať pôvodného Lilianinho návrhu a náš vzťah brať len ako jednu z úloh, ktoré človek hrá paralelne s inými. Mal som zostať príčinlivým – no asi neúspešným – otcom, formálnym manželom a oddaným pracovníkom. Nemal som kvôli jednej role hodiť ostatné za hlavu. A hlavne – mal som vzťah s Lilianou brať ako rolu v hre. Tak to asi vždy brala aj ona.

S Lilianou sme vytvorili uzatvorený svet. Čoraz menej sme hovorili o iných ľuďoch, Liliana sa o Veroniku vôbec nezaujímala. Najradšej hovorila o svojej sučke. Tvrdila, že vďaka upravenému krmivu, ktoré kupuje, dosahujú írske vlkodavy výšku a hmotnosť dospelého psa už vo veku desať mesiacov. Vedel som, že toto plemeno je obzvlášť vhodné na zrýchľovanie rastu, ale jej predstavy sa mi zdali predsa len prehnané. No rozmery jej psa ma presviedčali, že Liliana má asi pravdu. Riki mal teraz už vzrastom rovnocenného partnera, prevahu si udržiaval len preto, že bol obratnejší a rýchlejší. Viackrát som musel Lilianinho psa odohnať, keď sa Rikimu zahryzol do nohy.

Liliana rada hovorila, ako chce zo svojej sučky vychovať skutočnú bojovníčku. Bola tak pôvabne naivná, keď objasňovala, ako v sedemnástom storočí vlkodavy chránili anglické farmy pred vlkmi a len oveľa neskôr sa z nich stali veľké živé chlpaté hračky. Verila, že to nie je fyzická degenerácia tohto plemena, ale len nesprávny výcvik. Jej nadšenie mať bojového psa sa mi zdalo trochu smiešne. Pýtal som sa, proti komu bude jej pes bojovať. Bola rozhodnutá poštvať ho na nejakého pitbulla alebo rotvailera. To som sa už naozaj rozosmial, pretože napriek slávnej minulosti, v ktorej írsky vlkodav v súbojoch trhal vlky, som si nevedel predstaviť, ako toto veľké, no nemotorné šteňa, špinavé od blata, bojuje na život a na smrť. Liliana však bola svojimi predstavami posadnutá.

Po prvý raz sme sa milovali trinásteho apríla. Na také dni sa nezabúda. Kulisa predstavenia bola dokonalá: jarné slnko, spev vtákov, zem posiata kvietkami. Hádzal som konáriky na hladinu jazera, pretože som chcel, aby sa Riki odvážil vstúpiť do vody. On to však robil vždy len veľmi neochotne. Lilianina sučka pobiehala okolo Rikiho. Keď vošiel do jazera, išla za ním, keď zostal na brehu, bola pri ňom. Zrazu sa psy rozštekali a rozbehli k neďalekému stromu. Liliana vykríkla, že tam je mačka, a utekala za nimi. Myslel som, že psy odoženie, aby mačka mohla utiecť. Riki bol však poslušný, a keď som na neho niekoľkokrát zavolal, vrátil sa ku mne. Zato suka sa po prvý raz správala ako bojovníčka, akú z nej chcela Liliana vychovať. Stála pod konárom, na ktorý sa mačka uchýlila, a zúrivo štekala. Pokúšala sa dokonca vyskakovať, ale v tejto disciplíne nebýva šteňa vlkodava šampiónom.

Na moje prekvapenie Liliana podišla k stromu a pokúšala sa striasť mačku. Zostal som na mieste a pozoroval súboj. Konár, kde mačka sedela, bol priširoký a nevedela ho viac rozkývať. Tak sa rozhodla odlomiť tenšiu haluz a ňou mačku zraziť. Pri lámaní Liliana síce bolestivo vykríkla, akoby sa zranila, ale potom hnaná svojou vášňou zúrivo pokračovala. Jej pes štekal čoraz divšie. Liliana haluz konečne odlomila. Začala bezhlavo pichať do koruny stromu nad sebou. Mačka odpovedala výhražným prskaním. Napokon ju Liliana zasiahla. Zviera sa už neudržalo v bezpečí stromu a spadlo. V tej chvíli na ňu vlkodav skočil. Zahryzol sa jej do chrbta, ale zovretie jeho čeľustí nebolo dosť silné. Mačka sa mu vyšmykla a rozbehla sa do kríkov. Pes vyrazil za ňou. Liliana na neho kričala akési nezrozumiteľné povely.

Riki po celý čas znepokojene vrčal. Uši mal nastražené, napínal remeň, ale vyraziť k stromu nechcel. Cítil, že sa tam odohráva čosi, čo je mimo jeho dovtedajšieho výcviku a života. Bol zmätený. Na okamih som si spomenul na Veroniku. Keby moja dcéra videla, ako nečinne pozorujem tento nemilosrdný pokus o zahubenie mačky, stratil by som u nej všetko. Aj ja som bol zmätený.

Po chvíli sa sučka vrátila. Liliana ju objala a nosom sa jej obtierala okolo ňufáka.

Keď Liliana prišla späť ku mne, ukázala mi ranu na ukazováku. Prúdil jej odtiaľ pramienok krvi. Predsa sa poranila, keď lámala haluz. Pritisla mi prst na pery. Jej krv bola sladká a opojná.

Roztúžene som hľadal obliny pod jej košeľou. Liliana zašepkala, že má pre mňa darček v zadnom vrecku nohavíc. Bol to kondóm. Ktovie, ako dlho ho tam už nosila. Takže nie je pravda, že by som ju zviedol či dokonca vyvíjal na ňu nátlak. Ona pripravila scenár či skôr kostýmy pre nové dejstvo v našej hre.

(POZN. RED. Tento žartík s kondómom ako kostýmom je trochu lacný a nehodí sa do vypätej, nechutnej, antiromantickej scény prvého pohlavného styku starého chlapa s rovesníčkou svojej dcéry!)

Zašli sme hlbšie do lesa. Psy nás zmätene obskakovali. Nevedeli, čo sa deje, či sa s Lilianou hráme, alebo si ubližujeme. Ale neublížil som jej, nebola už panna. Neskôr mi tvrdila, že sa nikdy predo mnou nemilovala s mužom. O panenstvo vraj prišla tampónom, ktorý chcela použiť, keď išla na plaváreň. Neviem, či je niečo také technicky možné.

Po prvý raz to nemohlo dlho trvať. Úspory mojej vášne sa vyliali po prvých pohyboch. Bol som však schopný milovanie zopakovať, o čo som sa s manželkou ani len nepokúsil už hádam desať rokov. Toto však bola naozaj úplne iná hra. Psy už neposkakovali, zaujato nás pozorovali.

Akiste bolo na nás vidieť, že sme sa práve stali milencami, hoci na ulici pred inými ľuďmi sme stále hrali „náhodné stretnutie“. Keď som však prišiel domov, manželka sa ma spýtala, či som si overil údaje z rodného listu, aby ma nezavreli za pedofíliu. Povedala to pred Veronikou. Bol som príliš šťastný na to, aby som hľadal nejakú odpoveď. A zároveň som tušil, že človek ako ja nemá nárok na také šťastie, takže takýto stav určite dlho nepotrvá.

V zamestnaní som mal práve v tom čase neočakávanú možnosť postupu vo firemnej hierarchii. Vedúci nášho oddelenia utrpel pri reťazovej havárii na diaľnici niekoľko ťažkých zranení chrbtice, následkom čoho zostal pripútaný na lôžko. Preto ma oslovil riaditeľ s návrhom, aby som prešiel na to miesto. Dodal však, že predtým si musím dať do poriadku osobný život, pretože ako vedúci oddelenia reprezentujem firmu a pravdepodobne budem prichádzať do kontaktu aj s novinármi.

(POZN. RED. Nie je na tomto mieste potrebné uviesť, čím sa táto firma zaoberá, keď obyčajný vedúci oddelenia prichádza do kontaktu s médiami?!)

Namiesto tejto reálnej možnosti som sa však oddával svojim snom. Rozprával som Liliane, že spolu ujdeme do iného mesta či krajiny a tam začneme spolu žiť. Zisťoval som, v ktorých štátoch zákony neumožňujú rodičom, aby rozhodovali namiesto svojho pätnásťročného dieťaťa, a kde je povolené pohlavne žiť s dievčaťom v tomto veku. Liliana sa mojim plánom smiala, samozrejme, svoju budúcnosť nechcela spájať so mnou. V našej hre som proste zostal zamilovaným adolescentom.

Liliana však čoraz viac zapadala do roly zlej ženy, ktorá nenávidí svet. Najradšej hovorila o tom, ako jej pes bude bojovať a zabíjať. Pritom však používala aj argumenty, s ktorých logikou som nevedel polemizovať. Hovorila napríklad o spoločenskom a psychologickom význame poľovačiek v minulosti. Hon – samozrejme, za pomoci psov – slúžil v prvom rade na ventilovanie ľudskej agresivity. A práve na čosi také potrebovala ona svoju sučku. Vôbec netajila, že ju napĺňajú negatívne emócie.

Na Lilianinom psovi sa v tom období začali prejavovať deformácie spôsobené neprimerane rýchlym rastom. Zadné partie tela mal postavené v porovnaní s hlavou a hrudníkom akosi privysoko, veľké kĺby mu výrazne vystupovali do strán. Napriek veľkým rozmerom mu ešte stále nezačala rásť drôtovitá srsť dospelého psa. Jeho komický výzor dotvárala jemná kožušinka šteňaťa. Liliana si to však vôbec nevšímala a plne sa sústredila na drezúru vlkodava. Naučila ho dokonca na povel sklopiť uši, čo by mi za normálnych okolností určite pripadalo ako zbytočné trápenie zvieraťa. Povely však vydávala Liliana, a tak mi vôbec neprekážali, veď aj ja som bol pripravený plniť jej rozkazy.

Raz Liliana odo mňa žiadala, aby som lepšie vychoval svoju dcéru. Vlastne to nie je úplne presné, chcela odo mňa, aby som Veroniku potrestal za neslušné správanie. V školskej jedálni vraj vznikol medzi nimi konflikt, keď sa moja dcéra chcela predbehnúť, aby nemusela stáť v dlhom rade. Liliana ju poslala dozadu.

Už keď mi to Liliana rozprávala, vedel som, že je to len časť pravdy, že to najpodstatnejšie mi nehovorí, ale vôbec mi to neprekážalo. Bol som fascinovaný Lilianou a jej skazenosťou, ba možno viac práve touto skazenosťou, než Lilianou samotnou. Akoby vzťah k nej znamenal účtovanie s minulosťou a oslobodenie z dovtedajšieho života.

(POZN. RED. Navrhujem vyhodiť všetko od „Bol som“ až po „života“. Takéto retardujúce pasáže, kde postava hodnotí samu seba, by sa mohli úplne vypustiť. Postava by sa mala definovať na základe konania, a nie toho, čo o sebe hovorí. A navyše, podozrivo mi to pripomína pocity antihrdinu vo filme Americká krása.)

Keď som prišiel domov, čakala ma druhá časť pravdy. Veronika riešila problém svojím zvyčajným spôsobom – plačom. Nariekala, že tá moja Liliana (naozaj to tak povedala – „tá tvoja Liliana“) ju príšerne ponížila. Tvrdila, že si len odskočila na záchod z radu v jedálni, a keď sa vrátila, Liliana nahuckala na ňu nejakých dvoch chalanov, ktorí ju surovo vysotili z radu. Sľúbil som Veronike, že s Lilianou prehovorím.

Nahuckala ich na mňa ako psov. Tie slová mi vírili v hlave, keď som sa na druhý deň stretol pri jazere s Lilianou. Začal som s ňou hovoriť dosť ostro, vyčítal som jej, že vyhľadáva zámienky, aby Veronike ubližovala. Na moje veľké prekvapenie sa v Lilianiných očiach zjavili slzy. Položila mi hlavu na prsia a šepkala, ako veľmi Veronike závidí, že môže byť so mnou tak veľa, zatiaľ čo jej venujem nanajvýš hodinu či dve. Hladkal som jej prekrásne vlasy a cítil som šťastie. Ak také slovo vôbec možem v tomto prípade použiť.

Vlkodav znepokojený Lilianiným plačom stál neďaleko a výhražne ma pozoroval. Už sa len veľmi málo hrával s mojím bradáčom. Riki neustále poskakoval dookola a tešil sa z každého konárika, ktorý mohol aportovať, no Lilianina suka len jastrila pohľadom na všetky strany, akoby čakala na podnet, ktorý jej konečne umožní zaútočiť. Výcvik zjavne prinášal výsledky. Niekoľkokrát sa dokonca stalo, že keď môj bradáč skrížil vlkodavovi cestu, ten za ním rozzúrene vyštartoval. Ale v takej situácii Liliana svojho psa okamžite privolala späť. Riki rozhodne nebol psom, s ktorým sa mal vlkodav stretnúť v boji na život a na smrť.

Chudák Riki, už s obavami obchádzal nielen Lilianu, ale aj jej psa, čo bol ešte nedávno jeho kamarátom.

Začiatkom júna prišli veľké horúčavy. Po milovaní sme s Lilianou boli celkom premočení od potu. Páchli sme sexom. Navrhla, aby sme sa okúpali v jazere. V eufórii, ktorá nasledovala po našom spojení, som súhlasil. Rozbehli sme sa nahí do vody, ponárali sa a jašili ako malé deti. Celkom sme zabudli, že ešte stále sa pridržiavame scenára, podľa ktorého tajíme náš vzťah. Spamätal som sa, až keď sa na chodníku pri brehu zjavili ľudia, ktorí nás zvedavo pozorovali. Bol to starší manželský pár z našej ulice. Ponoril som sa čo najviac do vody, aby ma nespoznali. Ale bolo to úplne zbytočné, veď psy nás jednoznačne identifikovali.

Lilianina reakcia bola úplne iná ako moja. Zakričala na svojho psa niekoľko ťažko zrozumiteľných povelov a on pribehol k ľuďom, ktorí na nás z brehu stále prekvapene pozerali. Vlkodav začal na nich výstražne vrčať, dokonca sa predklonil a robil krátke krôčiky, akoby sa chystal skočiť. Zvedavci vyľakane cúvli a rýchlo odišli.

Keď sme vyšli z vody, povedal som Liliane, že urobila veľkú hlúposť. Tí ľudia sa môžu na ňu a jej psa sťažovať, dokonca ju môžu udať na polícii. Povedala mi, že som zbabelec a už sa jej nechce hrať túto hru. Buď sa priznám k nášmu vzťahu, alebo si nájde niekoho primeranejšieho. Nevedel som, čo na to povedať, tak som opakoval, že teraz nejde o náš vzťah, ale o to, že dala psovi povel, aby ohrozoval ľudí.

Liliana si priložila predlaktie k nosu a povedala, že z tej jazernej vody poriadne smrdíme a sme odporní. Obrátila sa, privolala psa a odišla.

Keď som osamel, opäť ma zachvátila vlna pohŕdania svojou opatrnosťou. Uvedomil som si, že tak ako vlkodav prerástol bradáča, aj Liliana prerástla mňa. Moje snívanie o úteku kamsi ďaleko nebolo romantické, ale zbabelé. Liliana ma odhalila a teraz žiadala jednoznačné riešenie. Chcela, aby som stál za naším vzťahom, a presne toho som sa bál.

Už som nezrádzal len dcéru, ale aj Lilianu. Hoci každá inak, ale obe mi boli na príťaž. Obidve som však zároveň miloval, chcel som ich mať – Lilianu, ktorá by sa len pre mňa hrala na zvrhlú milenku, a Veroniku ako dôverčivú dcéru, ktorej by som ako nikdy dosiaľ bol oporou pred svetom.

Napadlo mi, že keby som sa pred chvíľou utopil v jazere, mohlo byť po všetkom. Poškrabal som Rikiho za ušami a pomaly sa pobral domov.

(POZN. RED. Doplniť, že pôvodné tušenie, že sa vzťah skončí vraždou, sa zmenilo na úvahy o samovražde!)

Do konca školského roku už zostávalo len zopár dní. Liliana mi povedala, že hneď na začiatku prázdnin pôjde na dva týždne do Grécka k moru. Bude vedúcou v detskom tábore. Bol som trochu smutný, že ani len nepredstierala, ako jej budem chýbať. Ale od nášho konfliktu, ktorý nasledoval po kúpaní v jazere, už hrala trochu inú hru. Sentiment ani romantika v nej nemali miesto.

Bola ku mne chladná. Ani o svojom psovi mi už nehovorila so zvyčajným nadšením. Keď povedala, že jej sučka je už dospelá a mohla by mať mladé, nezabudla sarkasticky dodať, že začala pre ňu hľadať poriadneho psa, a nie takého trpaslíčka, ako je môj bradáč.

Neviem prečo, ale v tej chvíli som sa Liliany spýtal, či by chcela mať so mnou dieťa. Pohŕdavo si ma premerala a povedala, že som sa zbláznil. Bola to naozaj bláznivá otázka. Neviem, ako by som sa vykrúcal, keby povedala, že dieťa odo mňa chce.

V deň vysvedčenia naša rodina (ako zvláštne to znie: naša rodina) pravidelne chodievala do dobrej reštaurácie na slávnostnú večeru. Bol to taký malý darček za Veronikino vysvedčenie a ona to vždy mala veľmi rada.

Preto som Lilianu už niekoľko dní pripravoval na to, že s ňou nebudem môcť byť. Všetko bolo o to horšie, že už v nasledujúci večer Liliana odlietala do Grécka. Spolu s niekoľkými ďalšími vedúcimi mala prísť do tábora o deň skôr, aby všetko pre deti pripravili. Moje opatrné vysvetľovanie, že po vysvedčení musím ísť s Veronikou a jej mamou – tak som si zvykol označovať manželku –, prijala však Liliana nečakane rozumne. Viackrát zopakovala, že vždy, keď je čo oslavovať, tak to, samozrejme, treba urobiť.

Keď som uvidel Veronikino vysvedčenie, pochopil som skutočný zmysel Lilianiných slov. Dcérin prospech sa neuveriteľne zhoršil. Nikdy nebola dobrou žiačkou, ale teraz z dvoch predmetov prepadla. Boli to matematika a fyzika, ktoré jej predtým nerobili až také veľké problémy. V predchádzajúcich mesiacoch som sa dcére natoľko odcudzil, že som úplne stratil prehľad o jej študijných výsledkoch.

Takže v skutočnosti nebolo čo oslavovať – a to Liliana určite od Veronikiných spolužiakov vedela už vopred. Napriek tomu som chcel, aby sme si niekam vyšli. No Veronika odmietla, pretože ju bolela hlava. Bola bledá ako stena. Psychické trápenie sa na nej vždy prejavovalo aj fyzicky. V noci viac ráz vracala.

V nasledujúce popoludnie som sa na chvíľu stretol s Lilianou, aby sme sa rozlúčili. Hneď na začiatku sa ma spýtala, ako sa vydaril predchádzajúci večer. Nemal som jej čo povedať, vlastne v ten deň som skoro vôbec nič nehovoril. Azda si to ani nevšimla, pretože myšlienkami už bola ďaleko pri Egejskom mori.

Držal som Lilianu v náručí a ona vzdychala, aby som ju miloval tak, že bude pociťovať ten orgazmus ešte dva týždne. V tej chvíli som si predstavil, čo bude robiť v Grécku. Videl som ju, ako sa vyzývavo prechádza po pláži a všetci muži sa za ňou otáčajú.

Tak som sa radšej snažil vôbec nerozmýšľať, len sa čo najviac sústrediť na vystupňovanie jej rozkoše. Zrak mi padol na psy. Môj bradáč ležal na chrbte, v polohe úplného odovzdania s bruchom i krkom odkrytým, a Lilianin vlkodav mal na ňom vyložené predné laby, akoby ho práve ulovil. Nebol to príjemný pohľad.

Koniec ukážky