(ukážka)

© Jozef Cíger Hronský (dedičia) © PERFEKT 2002

Vyšlo s finančným príspevkom Ministerstva kultúry SR

Najkrajšie diela slovenskej literatúry Jozef Cíger Hronský: Jozef Mak

Vydal PERFEKT, a. s., Karpatská 7, Bratislava,

ako 5. titul edície Najkrajšie diela slovenskej literatúry.

Rok vydania 2002

Číslo publikácie 309

Zodpovedná redaktorka: PhDr. Helena Hrková Zalomenie: TYPO setter, Bratislava

Tlač: Svornosť, a. s., Bratislava

ISBN 80-8046-212-7

1

Zelený svit ovíjal svoje vlákna okolo drevených zrubov a šindľových striech. Oblôčik matere Jozefa Maka vydychoval ustaté, zomdlené, žlté svetlo a chladná hmla sa čudovala, tichšie si líhala na zem pod týmto oblokom. Vetra a ľudí nebolo, o tomto čase neštekali ani psi. Ani robotov nebudí bieda tak zavčasu, nie vtedy, keď sa začne spretrhávať noc. Ozrutné vrchy okolo chalúp zdali sa ozrutnejšie, v čiernej, jednofarebnej ploche viseli nad dedinou, zblízka sa skláňali, azda celkom na vrcholce smrečkov, čo tu i tam vyrastali z dvorov, úzkych záhrad. Tenké, štíhle smrečky, splašené, neisté sťa nezvaní hostia na chudobnej hostine.

Iba hviezdy sa výrazne chveli nad vlhkým štítom strechy, hoci mali také svetlo ako oblôčik na chalupe vdovy po Jánovi Makovi.

A keď nad Hudákovom rozknísal sa ospalý vietor a pobral sa ponad dolinu k východu, vtedy zabolelo materino lono naposledy a narodil sa Jozef Mak.

Jozef Mak, obyčajný človek, milión, ktorého nečaká na svete nik a nik ho spomínať nebude, keď sa zo života vráti.

Jozef Mak: milión. Čo sa spomína len ako ľudstvo, a nikdy nie ako človek.

A ženy okolo matere boli ospalé, ani toľko nepovedali, či je prišlé dieťa hodné, alebo slabé, hoci sa toľko i v najhorších prípadoch povie. No i ľudskí ľudia sú zavše neľudskí, a že im Makova mater v tú chvíľu neodpúšťala, bolo preto, lebo nevedela, že je chvíľa veľkej borby, keď je nie noc, ani ráno, iba čas najtuhšieho a najsladšieho spánku, keď omdlieva i sila, i dobrota, i hriech, i rozkoš. Neodpúšťala, lebo ani boľavé lono neodplašilo hrôzu z hrude, oba ťažké prsníky zavalili sa priam na srdce a mater sa bála otvoriť ústa na otázku, či je nový život životom, alebo nesúca príťaž, o akej aj materi škoda rozprávať. Plakali jej kútiky úst, oči viseli na hrade, kde nebohý muž tvrdo zarúbal sekerou: ZBOŽEI POMOCI VIBUDOVAL DOM TENTO MAK JANO ROKU PANE 1862 AVKUSTA 3 HO

A ona teraz v tomto dome porodila chlapca, čo nemohol byť ani Jano, nemal byť ani Mak. Nuž pozrela na ospalé ženy, nechala ich driemať, iba synovi pošepla vedľa seba, synovi bezmennému a bezvládnemu, že lampu treba zahasiť, lebo vonku rozmohol sa svit.

Vtedy sa vytiahol spod šopy neveľký, uzimený chlapec, zastal na podstení, skrížil si ruky na prsiach, dlaňami prikryl si plecia. Pomyslel si:

- Mater už v chyži nestonie, ticho je, iste už porodila... Budeme mať hanbu, mater i ja. Ako len porodila...? Koho by som sa spýtal?

Toto bol syn Jána Maka, a preto mohol byť i Jánom, i Makom. Teraz ťažká zodpovednosť zvalila sa na neho zo strechy, preto sa schúlil pod samú stenu, položil si tvár na kolená a niečoho sa bál, až pokým nezačal driemať znova.

2

Rosa nepadala a neprikryla Jána Maka, ale zo zelenej riedkej hmly sa vynorila biela postava, čo v prachu nezanechávala stopy, nemala váhu, mohla vojsť do hociktorého dvorca a nemuseli sa otvárať ani vrátka, lebo postava nemala ani telo, iba ruky krvavé, prebodnuté dlane a oči rozumné a dobrotivé. Prst milostivý a ľahučký, čo nepocítil na hlave ani spiaci Ján Mak, syn a brat od úsvitu, ibaže vtedy počul vánok vetra a rozumel mu v spánku.

-    Spíš? Spi. Ale nikdy sa nikoho neopýtaš, ako matky rodia.

Jano Mak spal a hosť vošiel do domu cez pritvorené dvere. Už odo dverí privrel materine oči a nazrel cez ručníček, ktorým bol syn prikrytý.

-    Tu si, Jozef Mak? Tu. Neskoro som sa dostal k tebe na návštevu. Nemám už nič. Od včera chodím medzi tichými ľuďmi a všade niečo prosili odo mňa, do svitania neostalo mi nič. Všetko som rozdal, čo som mal. Ale, Jozef Mak, narodil si sa, a nik ťa nečakal okrem materinho strachu, nik ťa nevítal, neobdarúval, nuž dám ti aspoň to, čo ešte mám. Dávam ti ukrižované ruky, tie mi ostali z tejto noci. Vezmi si ich a nehľadaj k nim ústa ani potom, keď budeš ľuďom rozumieť a keď ťa budú chcieť nahovoriť, aby si si ústa od niekoho požadoval.

Vtedy Jozef Mak zastonal na vankúši.

Zastonal v radosti, že mu niekto niečo daroval, ináč nebol by mal v tomto živote nič. Ale mater ho nepočula, v ten čas snívalo sa jej práve o tom, že ju príchod druhého syna veľmi unavil. I zľakla sa únavy, akoby únava bola štrbinou na povinnosti, lebo mater preto rodí, aby vychovala človeka. A keď na chvíľu otvorila oči, zazrela kus mihotavej bielej hmly, i prežehnala sa ťažkým krížom a usmievala sa v čudnom sne tak blažene, že jej i slzy vyvierali spod mihalníc.

3

Biela postava zastavila sa na tomto konci druhý raz až

na tretiu noc.

Ani vtedy nenahla sa do Makovie obloka.

Iba tam, kde v treťom dome povyše bývala Hana Meľošová, pomalá, ospalá a ľahkomyseľná ženská, čo si statočne nikdy neriadila dom, rodila deti a nikdy nedbala o ne, lebo i tak dobre rástli, zdĺhavo sa usmievala a čepce si iným dala vyšívať. Túto noc dostala Hana rozkaz:

-    Red’ bude ráno, pozri do obloka Makovie a uvidíš, darmo sa tam narodil chlapec, ešte ani dosiaľ nemajú misu v obloku.

Nuž Hana Meľošová sa na svitaní dlho a lenivo preťahovala, a keď pozrela von oblokom, zhíkla:

-    Jezu, u Makov sa narodil chlapec, už tomu tretí deň, a ani dosiaľ nemajú misu v obloku!

A zopakovala to v dome všetkým, skoro zabudla kravu vyhnať na pašu, a prázdnu misu nosila po komore, po dvore a stajni, až napokon dožula krajec chleba a naplnila misu krúpami. Krúpy tri razy odsypala, aby ich mnoho nedarovala, ale bola ľahkomyseľná, a napokon jednak dosypala i to, čo predošle nedožičila.

V krúpach mal by stáť vprostriedku oštiepok, okolo červené jablká a kraj by mal byť obložený bielymi vajcami. Lenže Hana Meľošovie bola neporiadna osoba, a keď pobadala, že nemá oštiepok ani jablká, usmiala sa ľahkomyseľne a zaniesla misu, v ktorej boli iba krúpy a vajcia. Iná žena nedala by sa vysmiať, nevykonala by polovičaté dobrodenie, radšej nech by Makovka skapala. Večer sa pochválila mužovi:

-    Makovci sú ako kostolná myš... Ľudia Makovku vysmievajú, že sa prespala, a dosiaľ nik nenasypal decku krúpy do kúpeľa, nuž som sa ponúkla za krstnú mater. Už som aj misu zaniesla... akurát popŕchalo. Čo? Ak nebude dažďa, zemiaky sa nám nenapravia... A Makovkin chlapec je dosť biedny a hovorila som, aby sme ho na Jozefa pokrstili.

Muž, Meľoš, v polotme opakom dlane pretrel si ústa, nepovedal nič a len tak bez slova sa pobral spať na šopu, kde bolo čerstvé seno. Hane nepovedal ani inakšieho slova, nuž Hana sa iba po prah pobrala za ním a tam zlenivela, lebo jej prišlo na um, že na šopu je mrchavý rebrík. Zdvihla ruky ponad hlavu, pretiahla sa, prehla sa v drieku a vracala sa rovno do postele.

Splašila sa až pod perinou a zhíkla:

- Jezu, pri krste sme zabudli na chlieb...! Akože sme to krstili? Nepoložili sme pod stôl chlieb, baba nevzala chlapca, nepoložila chlapča na chlieb a my, ženy z rodiny, nerozbehli sme sa, ktorá si dieťa prvá uchytí...! Ktože takto dieťa vychová? Na mňa, na krstnú mater, bude zle, a veru som mohla niekde vypožičať nový peceň a dožičiť krstnému trochu šťastia. Môže ma kliať, ak dorastie.

Tu zívla Hana Meľošová a v duchu sľubovala Makovke, že upečie jej koláč na jeseň, keď bude v dome nové zrno.

4

Jano, syn, čo mal v makovskom dome právo, vyše roka nosieval Jozefa Maka na chrbte. Mocný chlapec bol v siedmom roku a mocnel aj od ťarchy, ktorej sa nemohol zbaviť, lebo mater sa musela obracať za chlebom. Oslabol iba niekedy a vtedy sa hodil na zem aj s plachtičkou, v ktorej bol zavitý brat.

Plakal. Slzy mu kvapkali na zem a tak slabol ešte väčšmi. Začal sa v ňom chvieť boľavý hnev, hrýzol zem a vypľúval piesok a hlinu. Napokon sa schúlil a spevavo nariekal, všeličo vykrikoval. Ak dobehli ženy, ak ho ľutovali a nadávali na mater, prestal nariekať, ale ak si ho nevšimol nik, tak sa mu v náreku a hneve uľavilo, až zasa zmocnel: tackal sa s plachtičkou ďalej a usmieval sa na obe oči.

Ak sa mu do žiaľu zamiešali iné deti, ak mu pomohli, vtedy sa falošne pretvaroval, udobril sa naoko a zbil deti, všetky, ktoré zvládal.

A zavše, keď bola mať najustatejšia, z okopávačky spod Hudákova sama niesla oboch chlapcov: Jana na chrbte spiaceho a Jozefa na prsiach natešeného, lebo on všade usnul, iba na materinom pleci nie, lebo tam bolo dobre.

Krstná mater, Hana Meľošová, sa vždy naširoko a hlúpo usmiala, keď ich postretla alebo vošla k nim do chalupy.

- Veď vám je dobre... Zemiaky vám vždy vytrvajú do nových, ľaľa, kapusty mi hockedy požičiate a bieda vás naozaj ani nebije. Nás bije aj otec, ha-ha, zavše obracia dom hore nohami, musíme utekať z chalupy, a o tebe, kmotra, susedy už dávno zabudli, že si sa prespala, iba máš pokoj a muž ti nebeží do truhly ako môj. Hľa, minulú nedeľu zasa mi vyvrátil truhlu a všetky čepce mi sekerou rozrúbal. Či o tom vieš? No, tuto Jano ti je na dobrej pomoci, krstného mi varuje, na chlapa ho vychová, a Jožo ho má rád. Jožko, či máš Jana rád?

Jozef Mak sa uškrnul a darmo ho brat mlátil cez celých šesť rokov, mal si brata rád, lebo mu rozprával o strigách, o mátohách, o žene, čo mala dve srdcia a nemohla umrieť, až pokým ju na chotári za Teplicou neupálili. I zato ho mal rád, že bol Jano obor, že bol mocný a že sa smial, keď si zaťal do nohy. I zato, že si v jede rozdriapal raz košeľu, keď ho samopašní parobci priviazali o Babeľov plot.

Div mu oči nevyskočili od lásky a údivu, keď Jano raz pri potoku začal dlhú reč, že tu je čas a treba medzi chlapcami vyberať, kto bude súci za Jánošíka. Treba to vraj vedieť, lebo Jánošík vždy musí byť na svete. Dnes je Rozoslanie apoštolov, poludnice nemajú moc a Jánošíkove frajerky neviditeľné chodia okolo parobkov. Ak sa niektorý dá na skúšku, ovijú ho neviditeľným opaskom a potom bude mať silu aj za sedemdesiatsedem chlapov.

- Len chytro zhotujte vatru a uvidíme! - rozkazoval Ján Mak a chlapci rozložili vatru, prikladali drevo a Jozef prikladal najusilovnejšie. Prechodil ho sladký mráz, keď Jano vyberal z potoka ploský kameň-žabicu a keď kameň na rázsoške nad vatrou prihrieval. Zavše Jozef ani nepobadal, že mu vietor mece do očí dym, a keď pobadal, len si trochu pretrel oči päsťami, prihol sa k zemi, ale nezutekal. Zdalo sa mu, že sa nesmie hnúť, lebo zavše naozaj vidí čosi biele vo vláknach belasého a žltého dymu, čosi, čo sa podobá Jánošíkovým krásnym frajerkám.

A stŕpol, keď teraz nik nechcel byť Jánošíkom. Nik si nechcel dať položiť žeravý kameň na holé brucho.

Ani Joťko Hiriačok nie, hoci bol sprostý, duševný mrzák, zajakával sa a večne kýval hlavou. Ale Jánošíkom nechcel byť - ani Jožko Mak mu to nedožičil pre krivé ústa a sprostú tvár - no Jano Mak zažmurkal na ostatných chlapcov a oni hneď prevalili Hiriačka, zvliekli ho donaha a rehotali sa tak nahlas, že Joťkov krik nebolo ani počuť.

Jožko Mak rozhrabúval dym pred očami, oči vyvaľoval, čo ho tak sklamal Ján Mak, ktorý by i sprostého Hiriačka prijal za Jánošíka, Hiriačka, čo má krivé ústa. Ha-hoj.J I počul rev úbožiaka, chrchľavý rev, čo ho upomínal na predvianočný mráz, keď u susedov zakáľali, a videl bratovu tvár, aká bola diabolsky rozchechtaná, keď z rázsošiek zosúval žeravý kameň na Hiriačkovo bledé brucho. A keď sa rozbehol a videl Hiriačkove krivé ústa, plné žltých slín, nuž sa mu zatmilo pred očami, zatriasol sa mu škrek až v samom žalúdku, zjajčal a nejako sa mu i Janova rázsoška dostala do rúk a ňou zatínal obra-brata, ktorého mal rád. Potom utekal, ako vedel, neobzeral sa, kto uteká za ním, utekal, pokým stačil, a keď nevládal, schúlil si hlavu do piesku na chodníčku a skučať vládal iba trošku pod údermi, čo nasledovali.

Hrabáčky sa zbehli a ony ho zratovali.

Vytiahli ho z piesku, utierali mu slzy a krvou premoknutú hlavu, no keď sa mu pominula hmla spred očí tak, že mohol vidieť, veľmi sa sklamal.

Myslel si, že ho tak zbil brat, a teraz videl, že to bol zajakavý Hi-riačok.

Hej, tam sedel neďaleko neho, reval, stískal si červenú hrču na bledom bruchu a sekal zubmi žlté sliny.

-    Zabijem ťa, počkaj! Zabijem! - kričal biedny Joťko, päsťou bil do povetria, prskal a to všetko bolo také hrozné, až Jožko Mak nemohol vyrieknuť, že na ňom nijakej viny niet. Ba schúlil sa zas a rozbehol sa domov splašený a tichý, sťaby hriech bol z neho pošiel.

Doma mali hŕbku nového šindľa pod šopou, za hŕbku sa utiahol Jozef Mak, tam tichučko stŕpal, tam sa bál a si opakoval:

-    Ešte raz mi bude bitka... keď príde Jano, bude ma biť... Jednou rukou ma chytí za krk...

-    Jožko! - počul Janov hlas nad sebou. Ale sa nehol.

-    Jožko, poď von, neboj sa, nič ti nevykonám. Iba Hiriačka ešte dnes niekde pochytíme... Či ťa veľmi bil?

Ale Jožo nešiel, a keď vyšiel, tak sa zasa strašne sklamal, lebo brat-obor nechytil ho hneď za krk.

-    Teraz len zazerá, ale ma dobre ulapí, keď ma ulapí, - myslel si Jožko a zavše mu strach zatajil i dych.

No sklamanie sa zväčšovalo a biely chlapec Jozef Mak podvečer skoro plačky chodil okolo Jana Maka a skoro nahlas vyvolával:

-    Veď ma musí zbiť! Kedyže ma zbije? Veď ma musí zbiť...!

Keďže ho Jano Mak nezbil, strpklo v ňom čosi, prestal brata milovať, na druhý deň prestal mu pomáhať pri štiepaní pníkov na šindeľ a nevyzradil mu nikdy, že sa Hiriačkovi musí zďaleka vyhýbať, lebo Hi-riačok hneď dvíha päsť, len čo ho uvidí.

Iba s materou pustil sa raz do reči.

-    Mamo, videli ste Jánošíka?

-    Nie, - znela krátka a neúčastná odpoveď.

-    Ale ja si myslím, že sprostý Hiriačok by nemal byť Jánošíkom.

-    Uhm.

-    A... náš Jano je nadarmo taký mocný, ani ten by nebol súci. Na Rozoslanie apoštolov nemotali sa poludnice po lúkach s kosákmi, tak tam chodili Jánošíkove frajerky. Ja som ich videl. Také mali šaty ako z kostola a každá mala hviezdicu na čele.

-    Čo to táraš, Jožo? - nahnevala sa mať a chcela mu zatarasiť sen akousi kôrkou.

Lenže Jožko Mak nezahryzol do kôrky, usmieval sa i ďalej a zašiel do tretieho domu ku krstnej materi, čo bola ľahkomyseľná: počúvala Jožovu rozprávku o pannách, uznala mu, že videl hmlu cez slnečné poludnie, smiala sa, utrela mu nos a netrápila sa veľmi, že sa jej za ten čas, pokým ho počúvala, rozvarili zemiaky.

5

Jano Mak chodieval do vrchov stínať horu.

Mal široké plecia a široké dlane, a zato ho chlapi zavčasu pojali za Ginduru. Onedlho nebolo ho rozoznať od ostatných rubárov, jeho sekera vyrovnala sa ostatným, a keď v nedeľu prišiel do dediny, vtedy sa opil. Zmútili sa mu oči, a keď mal odchodiť, vykrikoval na dvore, Jozefa Maka mykal za golier košele, čo mu nocou vyšila mať.

- Žerieš, Jožko! - prskal sliny do bratovej tváre a čiernou, zasmolenou päsťou mu chodil okolo hlavy. - Jožko, Jožko, veď sa dlho už z môjho nenažerieš...!

Zato sa Jozef Mak bál jesť, iba kosil do úmoru, hoc mu i krátke kosisko bolo vysoké a veľmi ani nedočiahol pohladiť osličkou blýskavé ostrie.

Vláčil haluzie a ukradnuté, prekryté pne, aby bola plná šopa dreva do zimy, a chodieval do kostola obzerať voskového svätého Jána a voskovú Pannu Máriu. Kedysi, keď ho mater prvý raz sem doviedla, veľmi sa rozkričal, mater dlaňou mu musela prichýliť ústa a utekať s ním von. Naľakal sa Panny Márie. Na vosku nedržala dobre farba, dávno sa popukala a na jednom z tuhočervených líc celé kúsky odfŕkali a plašili

Jozefa Maka. Zdalo sa mu, že Panna Mária má deravé líca, zato sa jej bál a z voskového úsmevu Panny tiekla naň hrôza. Veľmi dlho trvalo, pokým sa naučil do kostola chodiť, a čo raz šiel, potom nocami celý týždeň chodila za ním usmievavá vosková Panna Mária a vždy sa mu rovnako meravo postavila do sna a ani raz mu slovíčka neprehovorila. Ale že toľko zázračného počul o láske a utrpení Márie, napokon začal na sochu privykať, ba žiadalo sa mu voskovej hrôzy, zavše aj okrem nedele vkradol sa do kostola a dlho sa díval na nehybný úsmev deravých líc.

A keď sa s Máriou celkom spriatelil, vtedy pobadal, že sa mu mať neraz podobá voskovej soche.

Načisto sa z neho vytratila krv, keď si to prvý raz uvedomil, ba potom cez celé týždne neprizrel sa ani na matku, ani na sochu najsvätejšej ženy. Iba aj sám obledol, ak mohol, nosil trávu v plachtičke aj namiesto matere, vytratil sa z chyže, keď sa modlila.

Zosmutnel, ustal a parobci ho večer okrikovali:

- Jožko - kýška, a či ti už dajedna povedala, že ťa chce?

Ono Jožko nebol kýška - mlieko, ale materin syn a priateľ Panny Márie.

 6

V deň Božieho tela raz prihodil sa v dome div. Mater ho nechala spať, a keď ho zobudila, štedro ho kŕmila čerstvým posúchom.

Toľko mu ho dožičila, že skoro zhíkol a skoro ju takto pokarhal:

-    Mamo, nože mi nedávajte toľko! Ak Jano uvidí... Veď on váľa horu.

Skoro tak rozprával, a jednak ho trpko poplašila, keď mu vyzradila, že dnes príde na skoncovačku August Rubanda. Príde sa dohovoriť a po popoludňajších modlitbách musí ísť s ním, aby aj on vedel, koľko z ktorého domu budú vyháňať na pašu na hole, aby aj on videl, či je nie niektorá jalovica krivá.

-    Lepšie ti tam bude, Jožko, ako doma, - hovorila mať. - Aj doma by si mal kde spávať, ale načo ti má Jano vykrikovať každú nedeľu, že je chalupa po otcovi iba jeho... Veď je Jano nie zlý, veď to vieš, len ho ľudia naprávajú na zlé reči, a keby sa neopíjal, nedbala by som na to. Vidíš, takto i v boží deň nikdy nemáme pokoja. Veď vieš, hovorila som mu: z chalupy ti nik neodhryzne, a kde ti ide zarobený groš, to lepšie porátaš ako ja. A takto až do jesene budeš mať pokoj. Naješ sa, niečo zarobíš, a keď vám jalovina privykne na pašu, ľahkú robotu budete mať vy pastieri. Nech Jano nezaklína... Ale Jano nie je zlý, veď ti nehovorím iba ja, veď ti to hovoria aj ľudia. A Rubandu len dobre počúvaj, však je ani Rubanda nie zlý, a veď je na svete mnoho ľudí dobrých. Dám ti aj Makov kožúšok, mám ho odložený, jeden starý, a len sa v noci dobre prikrývaj, a dnes napoludnie choď ku krstnej materi, odober sa pekne, a večer sa vždy podívaj, od ktorej strany idú oblaky, a na druhú stranu si ľahni za stádlo, nebude ti tak duť. Chalupa je Janova, to je pravda, a... Nezabudni sa v chráme Božom odobrať od Panny Márie a pred kostolom odtrhni chĺpok trávy - len aby ťa trhať nik nevidel, ani zeleň aby ti v hrsti nik nezazrel! - a polož chĺpok pred Bohorodičku. Aj sám sa len potom prizri. Ak nebude v chĺpku suchá byľka, nemusíš sa báť na holiach, nič zlé sa ti nestane. Na Dolinkách bozkaj kríž, to bude posledný...

Jozef Mak neprehltol viac ani kúsok posúcha, hoci nebol ešte najedený. Ani materine slová nepočul všetky: zdalo sa mu zavše, že nie mater, ale Jano mu stojí nad hlavou, zavše ho pochytí za krk, pritisne ho a vykrikuje:

- Jožko, žerieš? V mojom dome žerieš?

Jednak akosi podvedome zapamätal si všetko, čo mu mať prikazovala, všetko vykonal podľa jej rozkazu, iba ho rmútilo, že mu mať nekázala odobrať sa od Jana a že mu to ani samému neprišlo na um. I zdalo sa mu to chybou, a preto sa pozabudol, kríž v Dolinkách bozkal iba letmo, a keď to tak neúctivo vykonal, nuž pobadal, že kríž je celkom obyčajné drevo. Vyvalil oči a vtedy sa mu i plechový Rristus zdal iba plechovým.

Ale nemal kedy o tom hútať.

Zaháňal jalovice, pozeral hore na vrchy a dolu do hlbokých a ďalekých dolín, objímal zrakom oblaky, čo sa otierali o končiare Orlovej a Rráľovej hole, a keď došli k stádlam, oplieskaným vetrom a dažďom, keď jalovina skrotla od únavy, keď August Rubanda povedal: „Tu sme z Boha pomoci!“ - vtedy sa aj on prekrižoval, ale materina dúška rozvoňala sa mu až po žilách, zato sa rozkročil, mocne rozhodil rukami a prvý raz pleskol bičom z dobrej vôle.

Grúne mu odpovedali.