Stanislav Rakús

Pieseň o studničnej vode

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Jasanica

Každé tretie leto zaznel z kraja dediny Perkov hlas.

Perko kričí, vyvoláva, počuť ho doďaleka, až na opačný koniec Hríňavy, kde býva bosorka Bačkaňa. V samej poslednej chatrči.

V letnom úpeku, keď slnce vystúpi k zenitu, Bačkaňa pokropí schody, pozametá. Začula Perkov hlas, už sa oblieka, cifruje.

Bude sa tmoliť po dvoroch ako čierna mačka, no nikto ju nevyženie, aby zlé na seba neprivolal.

Bude sa ponevierať po dvoroch! Na drotára Perka bude hľadieť, striehnuť na každé jeho slovo.

Nohu si handrami obviaže, nohu opuchnutú, ktorú jej – na žabu premenenej – pristúpil nebohý Metel.

Oj, Metel, Metel, nemali ste radšej do stajne chodiť, ký ďas vás tam vliekol! Nuž nech je, ako je. Hlavu si octom natrite, dedo Metel, do prachu zeme, do hliny zahryznite, čiernu hrušku zjedzte.

,,A to ste ju pristihli na žabu premenenú?“

„Na žabu, v stajni. Idem pozrieť kravu, a pod nohou čosi mäkké. Akoby žaba, na labu som tomu stúpil. Skočilo to do kúta a rovno do Bačkane sa včlovečilo. Mrákoty ma lapajú… Z prišliapnutej nohy Bačkani krv vyteká a očami len svieti, vysvecuje…“

Oj, Metel, Metel!

Vzalo vás to, do nešťastia ste upadli na staré kolená.

Oj, dedo Metel!

Nič vám už nepomohlo. I do hliny ste zahryzli, i hlavu ste si octom poliali. Pominuli ste sa do mesiaca, ešte pár rôčkov ste si mohli požiť.

Dedo Metel pochovaný, na kare sviečky, a na kraji dediny Bačkaňa.

Spomínalo sa, pripamätúvalo.

Tam na tom kraji, tam v tej chatrči sa chlap neudržal. Bačkaninho deda Páričku privalil strom v lese ešte v tisíc osemsto sedemdesiatom.

„Nemal ani štyridsať.“

„Musel mať aspoň päťdesiat.“

„Nemal ani štyridsať! Tak je to, verte mi, moji milí, ver mi, sestra! V tisíc osemsto sedemdesiatom! Veď si pamätám.“

„A Bahýľ, Bačkanin otec? Iba čo bosorku splodil, už ho vzala choroba brudná, vredovitá…“

V zimných víchriciach, keď hviždí v komínoch, Bačkaňa sa na babu Jasanicu premieňa. Mikušových paholok ju videl. Utekalo to z dvora, trielilo celé biele ako sneh až k Bačkaninej chalupe, a to bola sama Bačkaňa premenená na Jasanicu.

Húhúhú, hučí za víchric, sneh sa iskrí, Bačkaňa si chytá hlavu jasavú…

Všeličo sa pospomínalo za večerov.

Jasanica si chlapa pritiahla, Imricha Bačku, až z Myjavy. Až odkiaľsi z Myjavy si ho pričarila! Na riadneho človeka vyzeral, slušného, kým mu nepobosorovala. Opíjať sa začal, trúnkom nadájať. Na lúkach spával, v špinavých kútoch a v priekopách. Krčmu prevracal naruby. Utopil sa v malej vode. Ľahol si, že bude piť vodu zo studničky, a studnička ho len ťahala, ťahala, už hlavu nezdvihol, krk sa mu prechýlil a stŕpol, horská pramenistá voda ho usmrtila… Po pás sa zošmykol do studničky. Tak ho tam našli, hlavou na dne studničky, v priezračnej čistej vode, nohami v horskej tráve.

Z tej chatrče na kraji dediny nikto nevychádzal do polí, nikto nesial ani nežal, len pre bosorky v nej bolo miesta. Párička priviedla na svet Bahýľku a Bahýľka Bačkaňu, ktorá proti bosoráckej prírode syna porodila. A to bolo zle-nedobre. Aj tak sa vravelo, že chlapča zabralo miesto bosorke, potomstvu ženskému, čiernemu. A tá malá bosorka, tá dievčička čarodejná, nenarodená, sa chlapcovi kruto pomstila. Do hlavy mu vstupovala, rozum mu vyciciavala. Nečudo, že chlapča bolo čoraz hlúpejšie.

Úbohý to bol chlapec, iba čo deti dráždil svojou hlúpotou, do hriechu ich privádzal:

„Jano, Jano, mamu máš bosorku!“

„Nemám!“

„Na metle ti lietajú mati a pod oblakmi hviždia.“

„Nehviždia!“

„Jano, Jano, ozembuch…“

„Na, utekaj a chyť,“ preletelo drievko.

„Čo je to?“

„Krajec chleba!“

„Krajec chleba si hodil do trávy?“

Taký bol Jano. Večne hladný.

I tri razy sa vrátil, trávu poprehŕňal, hľadal chlieb, no vždy natrafil len na drievko podobné chlebu.

Do toho krajného domu, do bosorkinej chatrče málokto vstúpi. Iba richtár s boženíkmi navštívili Bačkaňu pred rokmi.

Kto však Bačkaňu nikdy neobíde, je drotár Perko.

Keď slnce sadne za kopec Gúg, vojde do jej chalupy. Sám ako prst po svete blúdi, jedno mu je, či bludáriť za biednu poživeň, či v hrobe oddychovať.

„Hrnce dróóótovať,“ kričí Perko, vyvoláva a deti s ním obchádzajú dvory. Radujú sa, že prišiel do dediny, píska si, spieva pri robote i rozprávky rozpráva.

„Poznáte túto pesničku: Trááádráádratájlom, trááá dráá dratájlom, fi, fíí, fííí…“

Smiešne spieva. A bez slov.

„Počula si ju, Veronka?“

„Nevolá sa Veronka, ale Terka!“

„Terka Filbrudršvarcahauzová?“

Deti sa pučia, smiech ledva zdržiavajú, keď počujú také smiešne meno, a v tej chvíli, po tom zvláštnom mene, ktoré vyslovil, zbadá Perko Bačkaňu, obďaleč stojí a počúva.

„Volá sa Terka Šantárová!“ opravia drotára deti.

„Terka Šantárová? Také krásne meno som nepočul ani v mačacej krajine.“

„V mačacej?“

„No a kde? Idem si, putujem a zrazu zbadám malé, malilinké domy s okienkami drobulinkými ako pästičky. Asi som na samom konci sveta, pomyslím si a od prekvapenia si sadnem na zem. Nebodaj som v mačacej krajine! A naozaj! Hlavu nachýlim a cez okienko nazriem do najbližšej chalúpky. Za stolom si sedia sám gazda-kocúr, polievku chlípu lyžicou, čo im priniesli mačka-gazdiná,“ hovorí Perko, deti počúvajú a nevidia, že za chrbtami im stojí bosorka Bačkaňa, usmieva sa, bezzubé ústa od ucha k uchu. „A tá gazdiná,“ vraví Perko, „sa pri peci zvŕtajú v mačacích sukniach. Ho! Kto to sedí v kúte? Kocúr-dedo v kapciach. Hovejú si a fajku bafkajú…“

Perko rozpráva, slnce je vysoko, pripeká, ale už sa spúšťa, putuje za kopec Gúg, no ešte má k nemu ďaleko.

Vo vysokom slnci deti stŕpnu. Uvidia bosorku Bačkaňu s obviazanou nohou; kde sa vzala, tu sa vzala, pri nich stojí na Bahudajových dvore. Je po radosti.

„Tu ju máš, bosorku!“ pribehne Bahudajka do kuchyne, i ona ju zbadala. „Drotár o mačkách,“ zvestuje mužovi, ktorý v bosorky neverí, „a Bačkaňa zaraz na dvore. Ej, pritiahlo ju to, strigu! Zaňuchala! Nech sa vraví, čo sa vraví! Bosorka je to! Keby inokedy, ale práve vtedy, keď je reč o mačkách, sa odkiaľsi zo zeme vynorí…“ opakuje Bahudajka, pravdu pravdivú vtĺka mužovi do hlavy, ale Bahudaja z ľahostajnosti nevyvedie, škoda slov strácať pri takom čudákovi. Vyberie sa k susedom a potom k Mokrajovcom: „…rovno vtedy sa vynorila, keď začal drotár o mačkách. A ktovie, či aj dakde po dreve predtým nebehala, sama na mačku premenená…“

Deti sa rozpŕchli, už s Perkom neobchádzajú dvory, iba tie najmenšie, ešte hlúpe, čo ničomu nerozumejú, zostanú drotára počúvať. Čoskoro aj Bačkaňa odíde, vráti sa do svojej chatrče, mačací príbeh si vypočula, veď ju ani nič iné nezaujíma.

Keď sa zvečerí a utíchne páľava dňa, bude Perko pri Bačkaninej chalupe, zabúcha, vstúpi dnu.

Už je to dávno, čo navštívil Bačkaňu prvý raz.

„Hrnce dró…“ zakričal vtedy, a ani nedokríkol, zasekol sa v slove, keď zbadal pred sebou chatrč, v ktorej azda ani hrnce nemajú. Také to bolo nevľúdne, ošarpané obydlie. A vojsť dnu sa neoplatí, lebo bedač, čo tam býva, môže byť všelijaká. Pustia sa tam doňho hladní vlci, vyzvŕtajú ho, tanistru mu vyrabujú, ani drotárske náčinie nenechajú na pokoji. A ak sa im zábavy zažiada, od steny k stene bude lietať. Všeličo sa môže pritrafiť človeku v takom obydlí, uvažoval Perko a kráčal preč.

Keď už bol v chotári, napadol ho ktosi od chrbta, za rukáv ho zdrapil. Perko sotil útočníka na zem. Až zadunelo. Len vtedy si všimol, že je to obyčajné chlapčisko, v tráve leží a skuvíňa.

„Čo je? Vstaň!“

Nič, iba nárek. Nebodaj si dačo zlomil pri tom páde.

„Vstaň, dám ti koláč!“

To pomohlo.

„Ty si z hentej chalupy? A bratia čo?“ vyzvedá sa Perko.

„Otec napríklad! Neprídu ti na pomoc?“

Sadli si do trávy a rozprávali sa.

„Nejedz tak pažravo, zabehne ti. Ako sa voláš?“

„Jano.“

„A ďalej?“

„Bačko.“

Sedeli v tráve, zhovárali sa a Perkovi bolo zrazu dobre na duši.

Prišli spolu do chatrče.

„Daj hrnce,“ vraví Perko Bačkani, „ak máš dajaké na opravu.“

„Mám, dva.“

Perko sa pustil do roboty.

„A vieš, že drotár musí mať nohy poriadne?“ prihováral sa chlapcovi. „Veru! Veď stále len kráča, raz sem, raz tam. Aj na samý koniec sveta zablúdi. Do mačacej krajiny…“

Naozaj je to už dávno, čo prvý raz rozprával mačaciu rozprávku, ktorú si v ten večer vymyslel v Bačkaninej chatrči.

Keď prišiel nabudúce, chlapca už nebolo. Dvere otvoril, a za dvermi iba Bačkaňa. Sedí tam, možno podriemkava, akoby nič nevidela, nepočula. Predmety tmavnú, holé steny sa strácajú v tme. Už v samej prvej chalupe na dolnom konci Hríňavy sa Perko dozvedel, že Bačkanin hlupáčik umrel.

„Bačkaňa! To som ja, drotár! Nepočula si ma po dedine kričať?“

Ona neodvetí, je ticho.

„Umrel?“

„Zima doňho vstúpila,“ vzdychne Bačkaňa, ktorá ani neseje, ani nežne, bez poľa žije.

„Zima mi ho vzala, Meluzína,“ povie Bačkaňa, čo ani kravy nemá, sama je ako prst.

„Mačky choval,“ povie Bačkaňa, ktorá žije tu, v tejto zanedbanej chatrči, napoly rozpadnutej.

Nad takou rozpadnutou chatrčou Meluzína zahvízda, cez ľadový komín vojde do pece, z ľadovej pece vykročí, po dome sa prechádza. Zastane, na skok sa chystá… Zrazu hup! Na chlapca skočí, v ňom sa usalaší.

Ide Bačkaňa zimu vyháňať, ide ju vykúriť z ľadovej pece, z chlapca vyduriť. Do hory ďaleko, do Mikušových dvora blízko.

Už kráča čierna straka v čiernych sukniach, vidno ju, darmo sa skrýva za stodolami.

Vráti sa, aby sa celá bielou plachtou obielila, aby bola čistá ako sneh, od snehu nerozoznateľná pri Mikušových dreve.

Beží, beží v bielom snehu, pod plachtou poleno. Ktosi ju zbadal, vyrušil.

„Zajtra navláčim dreva z hory!“

„Zimu zo mňa vyženiete?“

„Vyženiem!“

Vyšla do večernej hory, mokrých konárov, haluziny nazvláčala, do pece zakúrila, no zimu z chlapca nevyhnala. Aj bylinkami ho napájala, keď zišiel z lúk sneh, aj na jarnom slnci ho vyhrievala, ale Meluzínu z chlapca nevyhnala. Ani jesť nepýtal, zimu mal v sebe a čelo horúce, len niečo mokré sa mu na jazyk žiadalo.

„Mlieka ti donesiem, zimu horúcu z teba vyženiem,“ sľubuje Bačkaňa, a čo sľúbi, to aj vyplní. Prikráda sa k stajniam, kravy ľuďom potajomky dojí, kým ju neprichytí starý Metel.

Kroky sa k stajni blížia, už Bačkaňa neutečie, zmätene pobehuje: do hrdzavého hrotu vrazí, nohu si do krvi poraní.

V kúte ukrytú ju uvidel Metel, lež nevzal bič, ani kolom sa na Bačkaňu nezahnal, stál v stajni ako urieknutý.

„Doneste mi mokré, biele!“

Bačkaňa vodovou kašičkou, vodovou omáčkou mlieko napodobňuje.

„Doneste mi mokré, biele!“ hovorí chlapec a už ani z postele neschádza.

„Mokré, biele,“ povie chlapec a potom už len oči čudne prevracia.

Je noc.

Bačkaňa nespí. Chodí, blúdi, vybludzuje po dedine. Po domoch búcha:

„Mliéééka mi požičajte!“

Ľudia počujú ten hlas, zo sna ich vydesí:

„Mlieka sa jej zažiadalo, za mliekom ju ťahá,“ šepkajú si v tmavej noci, na stajne si spomenú, na dva západy zamknuté po Metelovom nešťastí.

„Mliéééka…“

Akoby rohmi búchalo do ľudských obydlí… Akoby čosi na kravu premenené, na kravu, ktorú opustilo mlieko a v bolestiach človečím hlasom zaklína. Zrazu to stíchlo. Strašlivú noc pripravila Bačkaňa dedine.

V tú strašlivú noc umrel Bačkanin hlupáčik.

„Tak sa mu zachcelo mlieka,“ vraví Bačkaňa Perkovi, „že sa mu celá tvár mliečnou farbou naliala. Krásny bol, bielunký, škoda ho bolo zahrabať do zeme.“

Nevedela sa Bačkaňa rozlúčiť s mŕtvym synom.

„Vždy to tak bolo, odjakživa! Len ľudia pochybní, šamoríni a tuláci vystrájali pri smrti tak ako ona.

Najskôr tá malá bosorka ho usmrtila, tá dievčička čarodejná, nenarodená, čo mu rozum vyciciavala, čo sa mu kruto pomstila…

Len trúchli, trúchli Bačkaňa už toľký deň, a syna si nepochováva.

Premení ho na nejakú vec, možno to bude váza na kvety alebo čosi inšie. Váza ako váza! Prizriete sa bližšie: nie je to váza, ako vázy bývajú, lež to úboža Bačkanino v posmrtnej podobe.

Možno to bude len taká guľôčka nebadaná, akoby na stole pohodená. Prizriete sa lepšie a uvidíte guľôčku so slimačími rožkami. A tá guľôčka drevená nie je ani guľôčka, lež Janík premenený, Janko-drievko v posmrtnej podobe…“

Koniec ukážky