Ivan Kadlečík

Žiť sa dá len autobiograficky

2004

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: Žiť sa dá len autobiograficky
ISBN 80-89129-42-0 (slovak edition)

Copyright © Ivan Kadlečík, MMIV
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Nazýva sa to čas

Dážď ako ďateľ na topoli klope na písacom stroji a z knižiek rastú stromy a horí les: z ohňa sú zložené, prípadne z popola topoľa. Nazýva sa to čas. Čas som ja.

Ako začať, keď je tak nekonečne veľa možností?

Písať o sebe? Sprosté velikášstvo práve vtedy, keď by človek mal už mohutne vrastať do pokory. No písať o sebe, hoci o svojich najosobnejších pocitoch, znamená priamo či nepriamo písať o dobe, v ktorej žije – a to si už zaslúži každá doba, aj tá, čo si to nezaslúži. (Tu treba už len dodať, že písať vlastne len a len o sebe nie je možné ani len teoreticky.) Čo máme, čo vlastníme v tomto svete okrem pár viet, ktoré sa nám zdajú byť krásne? Možnože biednu snahu po ich uskutočnení, alebo azda ani to, vediac, že uskutočnenie je práve to horšie. Ale jedno bez druhého nevie dobre žiť. Vetami sa liečime: čo nás ťaží, do nich nadžgáme. Ale vety aj preklíname – opäť len vetami. Liečime sa, lebo sa máme z čoho: zdraví sú len hlupáci.

Autobiografia je fikcia – alebo naopak? Čo žijeme a prežívame, je v skutočnosti nezreteľné, bohaté a košaté: teda ak nechceme klamať, musíme to chápať a interpretovať variabilne i alternatívne. Naozaj má každý ľudský život veľa verzií, a to nielen možne, ale reálne. Okrem toho je veľmi nudné mať stále ten istý životopis, ak to berieme poctivo a nie zištne. Napísať si svoj život je povinnosť.

Prečo sa v textoch stále vraciam k takzvanej životopisnosti, prečo používam a zneužívam vlastné bytie na literatúru? Žijem nahlas a verejne, a ak sa aj mám za čo hanbiť, nech sa to neskrýva, nech sa to vypovie, aby nastala katarzia a výstraha. Väčšinou a provokatívne píšem v prvej gramatickej osobe, hoci by som sa ľahko mohol nazvať On alebo Jožko Mrkvička. Vraj koho už len zaujímajú spisovateľove osobné pletky. Niektorí už vedia, že o toto nejde, hoci ani to nemusí byť nezaujímavé. Vždy totiž záleží na vete, na slove a metafore, na kompozícii a koherencii textu a na širších súvislostiach literárnych, filozofických či historických. Múdri čítajú brilantnosť a virtuozitu, posudzujú textovú geometriu – a nie vonkajškovosť a tematický povrch: či autor píše o svojej zlatej žile, disente, frajerke alebo očnej operácii. Nie je to poctivejšie než hovoriť o pocitoch a myšlienkach Jožka Mrkvičku, ktorého nepoznám? – a ani poznať nechcem. Iba život je spravodlivý: to čakanie na správnu a presnú a teda krásnu vetu. Život je krásna veta. Za takú vetu hodno žiť, prípadne mrieť – ako sa to niektorým azda aj podarilo: tí ostatní len žijú a žijú a žijú, ak nepomreli.

Takže. Písať (literatúru) sa dá len v prvej gramatickej osobe, o sebe, Ich-Erzählung. Nemožno seba považovať za nás, vás, teba, jeho: bolo by to strelene namierené proti vlastnej duši. Podobne ako dávať iné, vymyslené mená postavám, agentom textu, keď majú svoje najvlastnejšie. Meno a priezvisko aj ja mám nezotriteľne vytetované na koži, aj to ešte znútra, na opačnej strane pokožky. Nemohol by som sa a ani nechcel inak menovať. Teda každý môže za svoje meno, nech sa plano nevyhovára na rodičov, sám si ho určí, zaslúži a je zaň zodpovedný. Je to spätná väzba, spätkovanie. Meno mu bolo pasívne dané, zdanlivo bez viny a pričinenia, ono od narodenia ho určuje, až sa začne naň podobať. Ale aj naopak, ako všetko. Aj každý Maďar môže za to, že je Maďar, hovorí sa tuším vo Švejkovi. Aj dokonca Slovák je vinný a zodpovedný občas za to, že je Slovák (prípadne nič viac).

Nie je to náročné, žiť tak, aby sa o tom dalo písať? Dokedy sa to dá vydržať? Vydržať sa možno dá aj chvíľu ešte po smrti, hoci je to dosť ťažké. Bolo by to až neznesiteľne, nesmierne ťažké, keby neplatil aj opak: písať tak, aby sa v tom (nie z toho) dalo, mohlo a záväzne muselo aj žiť. Veď je to vlastne život plný lásky – krutej a neláskavej, no predsa len lásky.

Moju žatvu zasial starý otec

Považujem sa za ohnivko v reťazi generácií pocestných.

Áno, pokladám sa za pútnika, čo sa cestou pozorne obzerá dozadu, vpred i po okolí ako moji predkovia zemani, učitelia a kňazi, čo nikdy dlho nesedeli na jednom teplom mieste. Svoj domov si nesiem v uzlíku (jazyka, pamäti), aby sme nepoblúdili pričasto.

Prichádzame totiž na hotové, do sveta predkov a predchádzajúcich. Človek sa narodí v izbe, ktorú postavil pradedo a zariadili rodičia, ide do školy či kostola, čo vybudovali prapredkovia, ide po ich, teda takmer po cudzej ulici, hrozno si odtrhne z ich viniča. Akoby sme žili v minulosti a budúcnosť každú chvíľu odbíjajú vežové hodiny skonštruované koncom 19. storočia – ich údery sú však prítomnosťou. Všade, kde sa človek pohne a pozrie okolo seba, vidí minulosť, prítomnosť i budúcnosť pomiešané do jedného hrnca, takže ani básnik nerozozná jednotlivosti, no spolu to môže celkom chutiť, aj keď niekedy trpko.

Predkovia akoby sa množili delením a geometrickým radom, toľko ich je. Keby žili naraz tu a teraz, bol by ich plný Pukanec, a človek ani len všetkých Pukančanov nepozná osobne. Naviac mnohí predkovia sa z rozličných dôvodov potratili, nenechali stopu, takže nám v rodostrome ostáva len zopár hrozienok v bábovke, z ktorých si možno vybrať ako vzorku zo strany otcovskej i materskej, lebo ženy sú geneticky rovnocenné, rovnako nesú genetický kód, hoci ich meno sa ľahko stráca vydajom, starými právnymi normami, zvyklosťami a predsudkami.

A tak si najradšej vyberám Emmu Julianu Máriu z Czapkay (1861-1937), ktorú si zobral za manželku v Sabinove mladý farár a spisovateľ Ján Kadlečík, môj starý otec. Páči sa mi aj jej matka Zuzana, rodená Geitner (Nemka? Židovka?) aj babkin otec Natanael de Czapkay. Ich mená a priezviská znejú nádherne cudzo – podobne ako stará mama z matkinej strany Amália Demicher. Amália sa vydala za učiteľa-organistu Jána Miloša Cibulku (1883-1944), ktorého exaktne zistení otcovia a praotcovia Ján, Martin, Michal, Georg, Gašpar (1643-1722) siahajú v mojich záznamoch do 17. storočia ako mešťania a cechoví majstri v meste Pukanec.

Kadlečíkovcov nemám zachytených až do takej diaľky. Otec mi hovoril, že podľa ústneho podania prišiel akýsi protestant Kadlečík so siedmimi synmi po bitke na Bielej hore do Veľkých Levár, odkiaľ sa jeho potomstvo rozšírilo po Trenčianskej stolici. Môj pradedo Ján (1821-1876) z Malých Stankoviec bol už mešťanom a garbiarom v Trenčíne, kde sa narodil môj dedo Ján (1851-1910), slovenský a český spisovateľ a farár v šarišských Nemcovciach a v Hošťálkovej na Morave. Tam našiel v tvŕdzi dvadsaťročný azyl pred pochabou vrchnosťou rodnou, tam je pochovaný, chodievam tam k hrobu. Tam sa narodil môj otec, ktorý sa zase vrátil na Slovensko ako správca sirotinca v Modre a farár v Rači a Pustých Úľanoch do smrti v roku 1962. K pobelohorským emigrantom patrí aj moja žena. Jej prapredok, príslušník nižšej českej šľachty Ludvík de Kusy sa usadil v Slovenskej Ľupči, jedna vetva rodu neskôr v Brezne.

Moju žatvu zasial starý otec. Aj o ňom som písal, myslím však, že som to nenapísal rodinkársky, ale objektívne, ako o cudzom – veď som ho ani nikdy nevidel, narodil som sa 28 rokov po jeho smrti a môj otec sa tiež neveľmi na neho pamätal. A fakty jeho života, dúfam, zovšeobecňujem a dávam do širších súvislostí, hľadám tam nejaký problém a prípadne jeho aktuálnosť, takže sa mi to hodí do knižky Tváre a oslovenia, kde si čoraz viac všímam outsiderov, ponížených a urazených, menej známych a zabudnutých; mnohé fakty, ktoré uvádzam, sú málo známe alebo celkom neznáme, pokiaľ sú z môjho súkromného archívu.

Je také podkrovné okienko na kraji mestečka Schaffhausen. Odtiaľ hľadím do lesa oproti, spytujem sa sám seba a vetra, kde, v ktorom zemepisnom priestore a historickom čase sa začína moja duša. A ešte rozmýšľam, kde tu zahodím ohorok z cigarety, hoci milé starenky na prízemí, neunavené bojovníčky proti drogám, nikotínu a alkoholu, aj tak zavoňajú, že som zase fajčil, keď sa večer pri bylinkovom čaji budeme hrať na vertikálne i horizontálne súradnice nášho bytia, keď si budeme vykladať osud z tarotov a dávať hádanky, a tak vypĺňať genealogickú, genetickú krížovku s tajničkou. Keď budú namietať, že páchnem dymom, odpoviem, že náš spoločný starý otec Ján, rodák z Trenčína na Slovensku, ktorého rodný jazyk už neovládajú, celkom rovnako smrdel či voňal, keď bol protestantským kňazom na Morave, ba aj vínka si uchlipol. Moje sesternice odvetia, že naša spoločná prababička bola Nemka a abstinentka, na to vytiahnem tromf, srdcové eso zo záňadria, že prababičkin manžel sa už prikláňal k Maďarom, rád si uhol vínko tokajské i fajku poťahoval za cecúlik, a časť jeho potomstva azda žije kdesi v dnešnom Maďarsku ako neznáma časť našej nekonečnej duše. Keď sú na ťahu sesternice, povedia, že čiastočka ich švajčiarskeho príbuzenstva sa ponemčila a žije v Bavorsku, pije pivo, hoci aj ich žatvu zasiali naši predkovia. Priznávam sa, že podľa indícií archívnych materiálov moji predkovia po praslici, teda z matkinej strany, prišli do banského mesta Pukanec v čase vlády Jana Jiskru po husitských bojoch v pätnástom storočí, sesternice zase tvrdia, že podľa rodinnej tradície starkovi predkovia prišli na Slovensko ako disidenti, prenasledovaní exulanti po bitke na Bielej hore v sedemnástom storočí z Čiech a Moravy, kam sa aj okľukou, takým kompozičným elegantným oblúčikom, potomkovia početnej rodiny vrátili, takže aj tam dnes máme desiatky bratrancov a sesterníc v rôznych pokoleniach a stupňoch, rafinovane utajených pod všelijakými menami, pseudonymami, anonymami. Je potom pochopiteľné, že aj Ludvíka Vaculíka považujem radšej a pre istotu za bratranca. Takí sme bohatí a hrdí na príbuzenstvo ľudskej krvi.

Temer celý môj genealogický rod – ako sme so sesternicami Lotkou a Irenkou zistili pri hre na krížovky a súradnice – sa v čase a priestore kade tade rozutekal, len ja som sa zabudol, keď nerád premiestňujem telo, v Štiavnickom pohorí nad Dunajom; z toho pohoria čerpám žalúdočné a životné šťavy, vody. Na samom konci tisícročia, ba aj storočia, sa tu napájam i opájam tečúcou drogou, jazykom, ktorým cítim, voniam ako tabak, myslím a vidím ten istý celý svet, len trochu inak než bratranci a sesternice, v inom farebnom a zvukovom odtieni. Tým jazykom sa radujem z kultúry a myslenia, ale cezeň sa aj hanbím za dve veľké vojny tohoto storočia, za holokaust i nedávnu Bosnu. Tou rečou plačem, roním krásne slová, plný úzkosti a strachu zo strieľania a smrti. A to je dôvod tým viac a častejšie sa s príbuznými poprechádzať po lúke širokej ako kultúra; zhovárať sa, proste byť.

Krátka pamäť je nebezpečná, môže byť až katastrofická pre jednotlivca i širšie spoločenstvo. Trváme iba vďaka pamäti a písmu, inak povedané kultúre. Aj naše genetické ustrojenie má pamäť. Exaktné doklady a dokumenty, týkajúce sa osobných predkov do viacerých a mnohých pokolení, nám neraz a často chýbajú, preto si predkov niekedy aj svojvoľne a ľahtikársky vymýšľam podľa svojich predstáv, položení a ponížení, s tým rizikom, že ma neposlúchnu, vzpriečia sa a robia si svoje nie tak, ako by som si prial: podobne je to s našimi potomkami. Ale takáto „hra“ na praotcov nie je pre mňa nezáväznou kartovou zábavkou o peniaze: je to hra na život a smrť. Je to hra na osobnú zodpovednosť. Pridávam si tak „zbytočné“ starosti namiesto toho, aby som si pokojne, spokojne labužnícky konzumoval prírodu, kovy, stroje, nerasty i rasty, pravdu, zvieratá, blížnych, literatúru, masmediálne hračičky a kratochvíle, počítačové zábavky. Namýšľam si radšej – zbytočne a hrdo, že predkovia, takí čestní, silní, charakterní a múdri a kultúrni že až, ako som si ich vymyslel v dobrej viere a naivite, čosi odo mňa chcú, niečo mi prikazujú, akoby som od nich dostal nejakú domácu úlohu a poslanie, ktoré ma trápi a zaväzuje; je to diktatúra minulosti, bez ktorej sa nestane budúcnosť. Cítim sa byť pravou rukou svojich predchodcov, nimi identifikujem svoju totožnosť a integritu, som vykonávateľom ich vôle a toho, čo nestihli, čo nevládali dokončiť; som vykonávateľom ich testamentu, zmluvy, a táto otrocká poslušnosť mi – paradoxne – dáva slobodu uprostred márnosti lživých chvíľ. Toto sa týka každého, ale predovšetkým básnika a mysliteľa, lebo ním, dobrým poslom, môže byť len ten, čo kruto pociťuje zodpovednosť. Je to vlastne schweitzerovská zodpovednosť za život. Vždy nám niekto tvrdí a zrazu príde povedať, že sme stáročia bezmenne trvali, alebo sme iba pred rokom-dvoma spadli z čerešne na zelenú lúku, aby sa dalo nami ľahšie narábať a usmerňovať nás podľa potrieb mocných. Nie a ešte raz nie. My, čo máme skutočných alebo kladne vysnívaných predkov, sme slobodní. Zodpovednosť nás oslobodzuje.

Z bohatých dejín svojho bydliska geneticky čerpám patriotizmus, aj keď predkovia sú po matke. Moji predkovia po praslici tu žili a niektorí aj umierali, ako kedy a podľa toho, koľko bolo hodín letného času. Boli to po niekoľko storočí členovia remeselníckych cechov, mešťania, učitelia v tomto slobodnom meste, čo podliehalo iba kráľovi a malo skoro demokraticky volenú samosprávu, slobody a práva (variť pivo alebo živiť kata). Teda nijaký zdedený útlak a ufňukané otroctvo na kolenách, ale v duši vzpriamená hrdosť, sebavedomé vedomie voľnosti i zodpovednosti, tvorivá pracovitosť, zvrchovaná tolerantnosť i úcta voči inakosti, poučenie z nej obohacujúce.

Priezviskom Cibulkovci: zdá sa, že potomkovia českých bratríkov; Slováci spolu s nemeckými kolonistami, sebavedome a zvrchovane tvorili, mysleli, s vínom sa smiali...

Pukanský garbiar Martin so Zuzanou splodil Jána, garbiara a mešťana, Ján (1855-1923) s Katarínou splodil Jána Miloša (1883-1944), učiteľa, ten s Amáliou splodil Oľgu (1906-1961), učiteľku, ktorá ma naučila základné veci bytia: jesť, hovoriť, spať (chodiť a mlčať ma naučil otec). Zápis z Biblie vydanej v roku 1787, rukopis starej mamy: Olinka vydala sa 26. septembra 1933 za Bohumila Kadlečíka, farára z Modry. 9. mája 1935 im požehnal Pán Boh syna Janka, ktorého však z nevyspytateľnej rady k Sebe povolal 14. apríla 1937. 8. apríla 1938 požehnal im Pán Boh náhradou synčoka Ivana Bohuslava. Generácie sa v človeku vrstvia ako stránky, listy v starej Biblii, v koži viazanej ako ja. Kam ideme?

Všetkých svojich predkov nepoznám, ani sa mi nepredstavili, ale mám ich rád – možno práve preto. Podobajú sa potomkom. Mnohí na nás zabudli – ako aj my na nich, mnohí ani to nie. Ale keď si listujem v rodinnom archíve a albume, môžem ich osloviť: niekedy mi aj odpovedia, predstavte si. Fotografie, školské vysvedčenia a diplomy, matriky, rodné a krstné a sobášne listy, vreckové i niekoľkotonové náhrobné kamene, korešpondencia, zápisy v Biblii a na stenách väzníc. A tí mnohí, čo nepíšu, lebo sa im nechcelo a boli negramotní, žijú v prachu ulice a v hrudách mojej záhrady, v jablkách a orechových jadrách sú ich atómy, takže sa denne i nočne s nimi stýkam celkom telesne: na jazyku, v jazyku, pod jazykom.

A dnes mi vlasy zrelého obilia zosiveli ako zapriahnutému sivkovi. Zahrýzam do jabĺčka, akoby na jazyku bola stará mama. Veľa je mŕtvych okolo. Pomocou zväčšovacej lupy s nimi duchovne komunikujem, vadíme sa a smejeme nad transformáciami genetiky. Transcendencia generácií.

Koniec ukážky