Stanislav Rakús

Temporálne poznámky

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

O pätnásť desať mal profesor slovenčiny Dušan Sakmár začať hodinu v 2. b triede, teraz, keď sa dostal na Stavbársku ulicu, ktorú oddeľujú od areálu školy ešte dve ďalšie ulice, je už pätnásť trinásť; chronologický priebeh života, ktorý tak často konfrontoval s oslobodzujúcou schopnosťou literatúry narúšať ustálený chod sveta, funguje v týchto chvíľach so železnou neúprosnosťou, je jasné, že kým príde Sakmár tam, kde už mal byť, vyústi toto nezadržateľné, bezohľadné narastanie času do podoby závažného priestupku, lebo presnosť, zabezpečujúca famózny rytmus práce a oddychu, hodín a prestávok, bola na večernej škole pre pracujúcich najvýraznejším ukazovateľom poriadku.

Jeho meškanie bude nielen dlhšie, ako bolo 19. septembra tohto roku, keď meškal naposledy, ale nadobudne aj charakter bezočivej recidívy, veď od 19. septembra neuplynulo ešte ani pol druha mesiaca, dnes je štvrtok 26. októbra 1972.

Keď ho v onen septembrový deň riaditeľ školy Anton Komorovský prichytil šesť minút po cenganí v priechode medzi školskými pavilónmi, hneď prešiel do útoku, v ktorom odsúdil Sakmárovo meškanie najprv ako priestupok proti disciplíne a potom ako čosi zásadne protirečiace chlapstvu, rozhodnosti a dynamizmu. Keby nešlo o kritiku poklesku, ale o voľnú debatu dvoch rovnocenných partnerov, polemizoval by Sakmár predovšetkým s tvrdením, že meškanie a dynamizmus sa vylučujú, veď situácia meškania, skracovanie jeho rozpätia núti k dynamizmu – a to nie obyčajnému, ale extrémnemu – aj tých, čo si za normálnych okolností potrpia na nenáhlivú dôstojnosť svojho správania a chôdze. Možno sa v riaditeľovej krátkej, karhavej improvizácii dostalo meškanie do protikladu s dynamizmom preto, že ho znervózňovala nemotornosť tohto mladého, fyzicky objemného profesora, alebo preto, že on sám bol mimoriadne čulý, priam neposedný človek, ktorý pokladal dynamizmus za hodnotu, spätú so všetkým, čo je priaznivé, tobôž s presnosťou. O jeho dynamizme si spravil Dušan Sakmár poznámku ešte vtedy, keď riaditeľ o dynamizme nehovoril, keď sa len dynamicky správal:

„Tento starostlivo upravený, vždy nahladko učesaný päťdesiatnik pripomína úspešných, vysoko postavených mužov z talianskych filmov, ktorí, nič nestrácajúc zo svojej elegancie, letia po rozľahlých priestoroch vstupných hál alebo po svetlých, blýskavých chodbách. Slovkom, dvoma sa prihovárajú svojim pracovníkom a podriadeným a v takomto tempe pripomínajú, čo treba pripomenúť, naznačujú, čo treba naznačiť. S ľahkosťou, ktorej nechýba dôraz a jednoznačnosť, zaplavujú svoje okolie útržkami príkazov, zákazov a povzbudení.“

Poznámku si spravil do diára, ktorý dostal na Vianoce od svojho brata Matúša, majstra v železiarňach. Tento elegantný zápisník s firemným emblémom hutníckeho kombinátu a rozmernými kolónkami na záznamy nechcel zničiť praktickými časovými údajmi, ktoré treba škrtať, len čo stratia aktuálnosť, a tak ležal v zásuvke Sakmárovho stola až dovtedy, kým si doň nezačal robiť poznámky, ktoré nezväzovala časová predtlač tisíc deväťsto sedemdesiateho druhého roka. Odvtedy ho nosil všade so sebou – vo svojej veľkej čiernej taške, nabitej knihami, zošitmi, časopismi, vecami potrebnými i zbytočnými, ho mal aj pri septembrovom meškaní, ktoré riaditeľ školy postavil do zásadného protikladu s dynamizmom.

Tento protiklad sa pokúsil Sakmár svojmu riaditeľovi vyvrátiť o desať dní neskôr, keď v malej skupinke pedagógov večernej školy vrcholili oslavy menín Michala Austa, päťdesiatdeväťročného doktora filozofie, tichého, jemného, korektného a pritom i trocha potmehúdskeho človeka, ktorý hneď na začiatku školského roka – aj to si Sakmár zapísal do železiarenského diára – povedal o dvadsať rokov mladšej kolegyni:

– Spapkám ťa na večeru.

Nik na to nezareagoval, ani oslovená kolegyňa, no nepochybne to zostalo v pamäti tých, ktorí boli vtedy v zborovni, ako niečo bizarné, prekvapujúce a súčasne veselé, ako malá, neškodná výstrednosť, ktorej sa náhle dopustí doktor filozofie v päťdesiatom deviatom roku života.

– Rád by som sa vrátil, ak dovolíte, – prisunul si Sakmár k riaditeľovi stoličku, – k tomu, čo ste nedávno povedali o meškaní. Nezdá sa mi celkom, – hovoril s okolkami, hoci alkohol už trocha potlačil jeho plachosť a nevýbojnosť, – že by práve meškanie malo byť v akomsi protiklade s dynamizmom. Skôr naopak, meškanie, a zrejme to potvrdzuje horúčkovitý pohyb meškajúceho človeka i jeho prežívanie, pri ktorom vyvoláva dojem pomalosti aj rýchla jazda električky, – hovoril Sakmár, lenže riaditeľ odrazu vstal a energicky, temperamentne, zároveň však s výraznou hostiteľskou žičlivosťou napomenul externistu Ciraniča, len čo tento úspešný muž, ktorý mal popri svojej významnej funkcii aj niekoľkohodinový úväzok na večernej škole, zakýval na odchod. Vybehol za ním až na chodbu, no Ciraniča sa mu nepodarilo zdržať, vrátil sa do zborovne sám. Sakmár jeho hostiteľskú rolu dobre pochopil, a preto vo svojej úvahe o dynamickej sile meškania pokračoval hneď, ako si k nemu riaditeľ prisadol. Po chvíli však Komorovský znova vstal a s povzdychom „Mišo, Mišo“ sa presunul k oslávencovi.

Opäť sa ukázalo, že riaditeľ nie je človek dialógu, ale monológu. Monológu a sóla, lebo keď sa prebral z krátkych driemot, do ktorých upadol pri Austovom rozprávaní, začal spievať áriu vojvodu zo štvrtého dejstva Rigoletta. Nikto sa k jeho svietivému tenoru nepripojil; pri Komorovského opernom speve vždy všetko zmĺklo, sčasti uznanlivo, sčasti servilne, sčasti s opovrhnutím, a tak aj pri oslavách Michala, ktoré už vstúpili do poslednej septembrovej soboty, prenikal Komorovského spev zo zborovne do nočného chladu sólovo, prenikal tam a strácal sa až kdesi v hĺbke Hutníckej ulice. Ešte v árii, ešte v plnom hlasovom nasadení hodil do steny prvú šálku z kávovej súpravy Michala Austa.

„To bol večer,“ napísal si Sakmár v nedeľu popoludní do železiarenského diára, „to bola noc, keď škola oslavovala meniny Michala A. V tú noc vyrozbíjal riaditeľ školy oslávencovi celú kávovú súpravu, ktorú mu v mene pedagogického zboru venoval tesne po vyučovaní. Nebolo to rozbíjanie vyvolané hnevom a konfliktom, nebolo to rozbíjanie, ktoré by malo príchuť násilia a vandalstva, ale rozbíjanie radostné, rozbíjanie ako prejav bujarej vitality.“

Do zátvorky si poznamenal:

„Zistiť, ako je to s rozbíjaním. Zmysel, tradícia, symboly, vznik.“

Potom pokračoval:

„Doktor filozofie Michal A. prijímal toto rozbíjanie zhovievavo, s trocha smutným úsmevom, v ktorom však bolo viac nostalgie ako ľútosti, dalo by sa povedať, že ho prijímal s pochopením, akoby dobre rozumel riaditeľovej nočnej bujarosti, bujarosti a osobitej kultúre o pár rokov mladšieho človeka, príslušníka jeho generácie.“

Práve táto noc, ktorej svedkom a účastníkom sa stal Sakmár medzi septembrovým a dnešným meškaním, ho priviedla teraz, keď už prekonal Stavbársku a Brigádnickú ulicu a dostal sa na ulicu Hutnícku, k rozhodnutiu vojsť do školského areálu cez zadný vchod. Tak sa môže vyhnúť riaditeľovi, lebo kým administratívna budova so zborovňou, kanceláriami a riaditeľňou leží na začiatku areálu, 2. b, v ktorej mal už o pätnásť desať začať hodinu literatúry, je na opačnom konci, v pavilóne vzdialenom od administratívnej budovy takmer o celú dĺžku školského priestoru. I napriek nezvyčajnej Komorovského mobilite, ktorá ho núti prehnať sa niekoľko ráz cez deň po otvorenom, iba strieškou chránenom priechode medzi pavilónmi – prehnať sa nielen s kontrolným zámerom –, dáva Sakmárovi zadný vchod nádej, že sa s riaditeľom nestretne. S úľavou zahol doprava, popri bočnom školskom múre šiel už miernejším tempom, zahanbujúca a ponižujúca predstava, že by si riaditeľ mohol jeho dnešné meškanie vysvetľovať ako priestupok, ktorý po rozbíjaní kávovej súpravy nemôže bez rizika pranierovať, ustúpila. Ustúpila psychastenická predstava, že jeho meškanie by sa dalo chápať ako čosi, čo má nádych zneužívania a vydierania, ako prejav imunity, podložený nepriamou hrozbou udavačstva.

Zrazu sa Sakmár ocitol tam, kde ešte nikdy nebol – v úzkej, slepej uličke medzi zadným múrom školského areálu a drôteným plotom akejsi kovoprevádzky, z ktorej sa šíril železný buchot, zasahujúci v svojráznom rytmickom zoskupení aj prvú tretinu vyučovania na večernej škole: po spŕške úderov nastupovalo krátke ticho, ktoré vystriedal opäť buchot, taký dôsledný a presný, že ho musel vydávať iba stroj. Ťažká doba úderov sa zdala Sakmárovi prijateľnejšia ako ľahká doba ticha, ktorá mu teraz, keď nemôže nájsť zadný vchod, naliehavo a rytmicky pripomína, že škola sa už naplno ponorila do času druhej vyučovacej hodiny; ňou mal dnes profesor Sakmár podľa rozvrhu začínať. Rytmická línia ticha mohla však signalizovať aj oveľa horšiu vec – to, že ho v 2. b už niekto zastupuje.

Je dvadsať minút po zvonení; ulička, toto ťažko priechodné smetisko po stavbároch, plné želiez, rúr, plechu, potrhaných káblov, odpadu z plastických látok a rozbitého stavebného materiálu, sa končí kdesi v strede výraznou panelovou zátarasou. Vchod je zrejme za touto prekážkou, v druhej časti uličky, tu ho niet. Sakmára premklo skľučujúce poznanie, že sa musí vrátiť. Vybral sa späť, no hneď aj zastal. Vyšiel na najvyšší kopček, vyložil si na širokú vrchnú plochu múru tašku, ktorá mohla z pozície kovoprevádzky pôsobiť ako taška zlodeja, a potom sa vyšplhal na múr. Chvíľu tam stál s cudzím, hrozivým pocitom monumentality a viditeľnosti, ale zoskočiť z tejto polohy sa obával. Nebolo preňho celkom jednoduché manévrovať ťažkým a nešikovným telom na neistej, limitovanej ploche múru, napokon sa mu však podarilo sadnúť. Hodil na zem tašku a zoskočil. Po odraze neudržal rovnováhu, spadol do trávy a októbrového lístia. Okamžite vstal, trocha sa oprášil, upravil, zdvihol tašku a vykročil k pavilónu, v ktorom bola 2. b. Potešilo ho, keď začul z triedy šum.

Vošiel dnu. Pozdravil a pokúsil sa čo najrýchlejšie zapísať do triednej knihy tému a prezenčné údaje. Vynechal skúšanie i frontálne opakovanie a prešiel hneď k novej látke, k tej časti vyučovania, ktorá by v prípade kontroly pôsobila dojmom nenarušeného, procesuálneho napĺňania zmiešaného typu hodiny, dojmom zhody programu a živej časovej situácie.

– Riaditeľ ma nehľadal? – prerušil náhle svoj výklad. Zahanbil sa, očervenel, no napriek tomu pripojil ešte otázku, či ho nehľadal zástupca, a otázku, či ho nikto nehľadal.

Bolo to dobré, nehľadali ho, nezháňali. Bez obáv a napätia mohol pokračovať v Jonášovi Záborskom, v autorovi, ktorý si veľa vytrpel, ale on si k nemu nenašiel vzťah, umelecky sa mu zdal priveľmi priamy, priehľadný, duplicitný, málo jemný.

Keď spomenul pána s veľkým nosom, postavu zo Záborského prózy, zaznel v triede krátky, ale mimoriadne nápadný, ostrý smiech. Zasmiala sa Anna Turkošová, predavačka z mäsiarstva na Leninovej ulici, zasmiala sa a vzápätí stíchla; zaskočená svojím nečakaným výbuchom sa takmer rozplakala. Turkošová patrila k tichému, utiahnutému typu študentov, jej neovládateľná reakcia na pána s veľkým nosom musela mať nejakú veľmi konkrétnu, aktuálnu súvislosť, pomyslel si Sakmár, a z tejto súvislosti nemohol celkom vylúčiť ani svoj vlastný nos. Jej smiech mu však prišiel vhod, lebo v narastajúcej pohode a dobrej nálade túžil po odbočení z povinného tematického rámca hodiny.

– Musím sa, – povedal, keď si spomenul na príhodu, ktorú mal v repertoári humorných rozprávaní pre iné príležitosti, ako je príležitosť vyučovania, – trocha sa musím Záborského pána s veľkým nosom zastať, lebo je lepší nos, ktorý vyvolá smiech, ako nos ohrozujúci život. Takýto nos mal inštruktor, ktorý nám pred dvoma rokmi prednášal o protipožiarnych opatreniach, postupoch, prístrojoch a najmä o svojich osobných skúsenostiach z požiarnej ochrany obyvateľstva. Všetko na ňom pôsobilo dobrosrdečne a milo, pokročilý vek, žmurkanie, obrovský nos, trocha kratšie nohavice, celé topánky, ba v pomalom, dobrosrdečnom plynutí jeho prednášky pôsobilo príjemne aj to, že si plietol koncovky ženského a mužského rodu. Dobrosrdečná atmosféra, ktorú vyvolal, zapríčinila, že sme sa so susedom začali rozprávať o takých veciach, ktoré nemali s ohňom, horľavinami a protipožiarnymi zásadami nič spoločné. Pohrúžili sme sa do debaty o nepožiarnych záležitostiach a spamätali sme sa až potom, keď nás začalo čosi dusiť. Nad nami stál inštruktor. Spočiatku sme si mysleli, že nás dusí nejakým protipožiarnym prístrojom, niečím takým, čo sa používa na pohlcovanie dymu, no čoskoro vysvitlo, že on odsáva vzduch z našej lavice svojím nosom. Až keď sme začali chytať dych a dvíhať ruky, skončil odsávanie a pokračoval v prednáške.

Ale vráťme sa k Záborskému, – povedal Sakmár do ticha, ktoré ho po rozpačitom smiechu triedy na chvíľu ovládlo. – Stojí za pozornosť, že v postave pána s veľkým nosom autor kombinuje charakterové nedostatky s fyzickou anomáliou, že spája do jedného celku to, za čo človek môže, s tým, za čo nemôže, na čo nemá nijaký vplyv. Vyvoláva to dojem, akoby jedno s druhým súviselo, akoby veľký nos mal byť akýmsi sprievodným znakom bezcharakternosti a zla. Keď som sa pred chvíľou pána s veľkým nosom, či vlastne jeho nosa zastal, teraz musím povedať čosi celkom opačné, totiž to, že práve veľký nos, ktorý sa ako zvláštne znamenie dostal aj do pomenovania tejto Záborského jednoznačne zápornej postavy, patrí k jej najslabším stránkam. Iné by bolo, lenže to nie je náš prípad, keby sa nejaká postava nevedela so svojím veľkým nosom zmieriť a na základe toho by zanevrela na svet a začala robiť zlo. V tejto chvíli si neviem na nijakú takúto súvislosť spomenúť. Hádam aj preto, že mi s výnimkou ježibaby prichádzajú na um len samé mužské postavy s veľkým nosom, teda postavy toho pohlavia, ktoré nie je na svoj výzor bytostne citlivé. Naozaj; zdá sa, akoby všetko, čo má veľký nos, bolo mužského rodu: Cyrano z Bergeracu, Pinocchio a jeho obdoba Buratino, pán s veľkým nosom. Klauni. Major Kovaľov z Gogoľovej poviedky Nos netrpí síce na abnormálne rozmery tejto mimoriadne chúlostivej súčasti výzoru, zato však sa jedného dňa prebudí bez nosa. Priznám sa, že sa čitateľsky občas vraciam k tomuto absurdnému rozprávaniu o nose, ktorý sa oddelí od majorovej tváre a na začiatku svojej samostatnej existencie sa ocitne aj s vyrážkou v chlebe istého holiča. Prepáčte.

Motív mužského nosa, – pokračoval Sakmár, len čo zanikla krátka vlna nevôle a oživenia, – má svoj protiklad, ak ešte zostaneme pri problémoch ľudskej tváre, v orientácii literatúry na ženské oči, na ich jemnosť a krásu. Vyplýva to zrejme z prirodzenej povahy sveta a ľudských vzťahov. Bolo by predsa trápne a podozrivé, keby autor hovoril o nežných mužských očiach. Zato však nežnosť, presnejšie krása ženských očí býva v literatúre až takým výrazným javom, že ňou získava pôvab i nepekná žena. A je tu ešte ďalší moment, ba priam zvláštnosť, pravda, zvláštnosť, ktorá má svoju logiku a úzky vzťah k životnej situácii. Ak je s očami čosi v neporiadku, presúva sa tento typicky ženský motív do mužskej sféry. Platí to najmä o motíve jedného oka, ktorý sa viaže na takú vyslovene mužskú akciu, ako je boj. Strata oka môže byť podobne ako jazva znakom mužnosti, odvahy a hrdinstva, ale aj znakom násilia, pirátstva a zločinnosti. Je to teda motív protikladný, závislý od toho, aké mravné zameranie má účasť muža v boji. Motív jedného oka sa spája s použitím bodných a sečných zbraní, preto je historicky ohraničený. Podobne ako motív nosných dierok, ktorý súvisí so šnupaním tabaku. Keď už som pri tabaku, chcel by som dodať, že aj červeň očí, vyvolaná fajčením a alkoholom, inklinuje k mužskému pólu sujetov, u žien býva táto farba ako dôsledok plaču výrazom citlivosti a utrpenia. Badať tu jednu vec. Na rozdiel od deformácií nosa, ktoré s výnimkou rozprávkových príbehov nezávisia od vôle a konania človeka, spomenuté poruchy v oblasti očí od konania závisia.

V pohode z improvizácie, ktorá dovoľuje nachádzať v rýchlom pohybe trasy a súvislosti, zbavené úzkostlivého ohľadu na zložitosť predmetu a výnimočnosť jednotlivostí, v čase, keď sa Sakmárovi zdalo, že všetko, o čom hovoril, má logiku, zmysel a oporu v literárnej tvorbe, ho zaskočila zreteľná spomienka na rozprávku, v ktorej mala dlhý nos princezná. Začal hovoriť o relativite i o tendenciách, a to už načisto vytlačilo z hodiny Jonáša Záborského.

Po ceste do zborovne sa stretol s riaditeľom, ktorý na jeho pozdrav odpovedal so zvyčajnou ľahostajnosťou – definitívny dôkaz, že o jeho dnešnom meškaní nič nevie. Vrátil sa k problematike nosa, preletel v duchu nosmi niektorých kolegov, úchytkom sa pozrel na nosy večerniarov, postávajúcich neďaleko administratívnej budovy, a tesne pred zborovňou si všimol aj nos Emílie Fluxovej, ktorá sa naňho dívala z Tabule cti. Nos mala normálny, podobne ako jej spoločník Imrich Perháč. On sa na Tabuľu cti dostal vďaka svojej päťdesiatke. Na budúci rok ho vystrieda iný jubilant.

Perháč pozerá trocha bokom a trocha dohora, možno mu fotograf zabudol určiť onen pomyselný bod, na ktorý sa má v okamihu záberu sústrediť, alebo sa dostal do rúk profesionála s umeleckými ambíciami, ktorý chcel práve takýmto záberom vyjadriť svoj umelecký názor, svoje presvedčenie, že šikmé smerovanie zraku je to najlepšie, čo sa dá po umeleckej stránke z tohto zákazníka vyťažiť. Či už išlo o roztržitosť, alebo umelecký zámer, je zrejmé, že Perháčov šikmý, akoby vyhýbavý pohľad môže vyvolať rozličné úvahy a pochybnosti.

Zato však Emília Fluxová hľadí z Tabule cti priamo, s oduševnením, odhodlane. Túto rozhodnosť zmäkčuje úsmev a neutajený výraz radosti, ktorá akiste nepramení len z toho, že sa ocitla na Tabuli cti, ale aj z jej optimistického názoru na svet, z toho, že miluje život, že má rada kvety, svoju prácu a vôbec všetko, čo je ušľachtilé a pokrokové, všetko, čo slúži rozvoju človeka a napredovaniu spoločnosti. S Tabuľou cti, na ktorú sa táto štyridsaťšesťročná slovenčinárka a predsedníčka predmetovej komisie na rozdiel od Perháča nedostala z jubilejných dôvodov, ladí aj jej účes a decentné oblečenie – blúzka so zámikmi, mašľa a kostým s odznakom na ľavej chlopni.

Sakmárovi sa občas zdalo, že Fluxová ho má v niektorom zo svojich početných záväzkov, že ho chce v rámci záväzkového hnutia nebadane formovať, veď ešte aj v električke mu hlasno, tak ako človek, ktorý nemusí skrývať svoje názory, povedala:

– Minule som o vás premýšľala, súdruh Sakmár! Reku, čo robievate po večeroch. Dopoludnia. Mali by ste sa do niečoho zapojiť. Mladosti to pristane.

Inokedy, pri letmom stretnutí v priechode medzi pavilónmi, ho zas nabádala k optimizmu:

– Tak ako? Hlavu hore!

Keď bolo viac času, podrobne mu hovorila o tom, čo už poznal z jej rozprávaní na schôdzach predmetovej komisie, takže si v železiarenskom diári, v ktorom bola Fluxová častým hosťom, mohol spraviť pár poznámok aj o jej percentuálnej a farebnej metóde vyučovania:

„Emília F. uplatňuje percentuálny spôsob vyučovania, ktorý spočíva v stopercentnom plnení tematického plánu a v sedemdesiatpäťpercentnom vedomostnom zásahu. Percentuálny spôsob je podľa jej vyjadrenia v súlade s intenciami celej spoločnosti a má veľký význam najmä v podmienkach večernej školy, na ktorej študuje pracujúci človek. Ak si pracujúci človek osvojí sedemdesiatpäť percent látky už v škole, doma mu stačí na jej stopercentné zvládnutie už len dvadsaťpäťpercentná príprava. Ušetrených sedemdesiatpäť percent môže venovať rodine, spoločensky prospešnej práci, družnej zábave, záujmovej činnosti alebo nejakým ušľachtilým záľubám. V rámci literatúry je významnou súčasťou percentuálnej metódy stopercentný ideový zásah. Prispieva k nemu aj farebný spôsob vyučovania, konkrétne žltá krieda, ktorou píše Emília F. na tabuľu ideu literárneho diela. Veľmi sa jej to osvedčilo. Frekventantom – tak nazýva študentov večernej školy – to ohromne pomáha v orientácii. Stačí, aby vzala do ruky žltú kriedu, a frekventanti už vedia, čo bude nasledovať. V ideovej oblasti neprichádzajú do úvahy nijaké úľavy. Aj to je podľa vyjadrenia Emílie F. v súlade s intenciami celej spoločnosti, veď pokrokové idey pomáhajú frekventantom odstraňovať z hlavy nežiaduce pochybnosti, zvyšky tápania a malomeštiackych nánosov, utvrdzujú ich v správnych postojoch a názoroch. Uplatňovanie percentuálnej metódy kombinovanej s farebným spôsobom vyučovania si vyžaduje pretvoriť umeleckú komplikovanosť literárneho diela na jednoduchú, jasnú, ľahko pochopiteľnú a súčasne záväznú normu, ktorá sa dá štvorfarebne rozpísať na tabuľu. Emílii F. sa to zásluhou dôkladnej prípravy na vyučovanie podarilo. Frekventanti sú jej za to veľmi povďační.“

Krátko po tom, ako vošiel Sakmár do zborovne, začalo zvoniť. Po skončení hodiny sa ešte zdržal princezniným dlhým nosom v 2. b, a keďže aj chôdza z posledného pavilónu do zborovne zaberie istý čas, prestávka bola preč. Položil na stôl korunu za noviny, ktoré pomáhala predávať svojmu poznačenému synovi-kamelotovi školníčka, letmo si ich prezrel a vybral sa na ďalšiu hodinu. V novinách – vychádzali pod názvom Večer – ho upútala správa, že vo veku 117 rokov zomrel najstarší Maďar Géza Pénzes.

Keď sa priblížila predposledná hodina, Sakmár si uvedomil, že má pred sebou opäť Jonáša Záborského, pri ktorom sa v 2. b dostal iba po pána s veľkým nosom. Teraz je v inej situácii. V paralelnej triede 2. c bude mať k dobru čas pohltený predtým meškaním, takže ak vynechá skúšanie a frontálne opakovanie, stihne prejsť Záborského i širšiu problematiku nosa a očí, ktorá sa pred ním tak náhle vynorila v 2. b. Vypustí príhodu o inštruktorovom nose a namiesto toho pobudne dlhšie pri nose Gogoľovho majora Kovaľova. Zliterárni tým moment uvoľnenia, o ktorý mu v príhode o inštruktorovi šlo. Sakmár premýšľa aj o princezninom dlhom nose, uvažuje, ako ho zapojiť do vyučovania, aby ním podstatne nenarušil schému protikladných charakteristík mužského a ženského nosa.

Hoci do 2. c prišiel s úmyslom postupovať tak, ako si predsavzal, čoskoro zistil, že nosom ako zvláštnym literárnym javom sa v tejto triede nemôže zaoberať. Nedovoľuje to rozmerný, široký a dlhý, no pritom dobre formovaný nos študentky Tirpákovej, ktorý zapadal do jej peknej tváre tak, že si jeho nadmernosť všimol až teraz, keď sa chystal odbočiť od Záborského k problematike nosa a očí. Mrzelo ho to. Nechcelo sa mu pre tento Tirpákovej nedostatok odrazu zmeniť smer vyučovania a venovať sa až do konca hodiny len Záborskému. Preto sa spočiatku usiloval veľkosť jej nosa spochybniť, dať mu vo svojich očiach menšie, prijateľné rozmery. V mechanickom a zadŕhavom výklade predpísanej látky sa občas pozrel na Tirpákovej tvár, na jej nos, ktorý, navrával si v neprirodzených, pridlhých pauzách, pôsobí trocha objemne najmä preto, že ho v týchto chvíľach vníma príliš oddelene, nie ako súčasť celku, v ktorom sa jeho nadmernosť stráca. Jolane Tirpákovej neunikli Sakmárove pohľady. Odrazu sa naňho usmiala oným rozmarným spôsobom, akým sa na svojich obdivovateľov usmievajú mladé, sebavedomé ženy, ktoré ani na okamih nezapochybujú o svojom pôvabe a fyzickej príťažlivosti. Hneď ako odtrhol od Tirpákovej zrak, zazdalo sa mu, že v jej úsmeve bol popri akomsi slabulinkom, nenápadnom výsmechu aj náznak sympatie a ocenenia. Po tom všetkom už téma nosa neprichádzala do úvahy, jej rozvíjaním, ba akoukoľvek, i tou najmenšou poznámkou o nosoch, ktoré svojimi rozmermi prekračujú normu, by pred Jolanou Tirpákovou odhalil naozajstný zmysel svojich pohľadov, a to by bolo netaktné, trápne, ponižujúce, surové. Témy nosa sa musel vzdať aj pri Záborskom, ktorému venoval celý zvyšok hodiny. Podarilo sa mu to len za cenu veľkého, chvíľami ťažko zakrývaného sebazaprenia. Slovo nos si netrúfol použiť ani v spojení „pán s veľkým nosom“, prezývku tejto Záborského postavy nahradil označením pomocník slúžneho.

K otázkam nosa sa vrátil aj po vyučovaní, keď ho začala zmáhať túžba po alkohole a on hľadal pre tento svoj skrytý, pred samým sebou tajený, takmer nepriznaný, no nástojčivý úmysel piť nejakú vhodnú zámienku. Po udalostiach dnešného dňa, ku ktorým patrilo i to, že bol v sporiteľni vybrať päťsto korún – preto dnes vlastne meškal a preliezal múr –, sa mu ešte nechcelo ísť domov. Mal by sa zastaviť v niektorej z kaviarní alebo reštaurácií a v pokoji o všetkom popremýšľať. Mohol by si tam spraviť aj pár poznámok o motíve mužského nosa a ženských očí. V žltom neónovom priestore Leninovej ulice, po ktorej práve kráčal, si spomenul i na Jolanu Tirpákovú. S veľkosťou jej nosa si nebol načistom ani teraz. Škoda, že si ho na hodine tak okato premeriaval. Vyvolalo to Tirpákovej pozornosť a potom si už netrúfol hovoriť o nose ani pri Jonášovi Záborskom. Tým sa všetko narušilo. Sakmárovi sa odrazu zdalo, že v pánovi s veľkým nosom sa skrýva celá podstata Záborského nátlakovej metódy, toho, s čím sa uňho nemohol zmieriť. Bez vzťahu medzi nosom a charakterom, medzi telom a dušou nenašiel v tejto postave nič, čo by prekračovalo jej dokresľujúcu, epizodickú úlohu. Mal dojem, že neprítomnosť motívu nosa nepriaznivo ovplyvnila celý výklad Záborského diela, že v 2. b, v ktorej venoval tomuto autorovi oveľa menej času, povedal o ňom viac ako v 2. c, kde len reprodukoval známe veci bez hlbšieho zhodnocovania umeleckého výsledku i toho, čo sa odohráva medzi autorom a výsledkom.

V týchto chvíľach Sakmár trocha zveličoval, vnímal svet protikladnejšie a ostrejšie; bez toho, aby si to zreteľne uvedomoval a pripúšťal, sa pokúšal vyvolať v sebe také neodkladné problémy, na ktorých zvažovanie a riešenie je podstatne bližšie do kaviarne ako domov. Hral so sebou hru, ktorej výrazom bolo i to, že sa teraz, po vyučovaní, zaoberá školskými problémami, konkrétne literárnou tvorbou Jonáša Záborského, že sa vo večernom ruchu Leninovej ulice zapodieva nosom Jolany Tirpákovej i nosmi okoloidúcich žien, dobre viditeľnými aj v tomto úsporne, takmer intímne osvetlenom strede mesta. Na veľký ženský nos nenatrafil, jeho pozorovanie na Leninovej ulici potvrdzovalo literárnu tendenciu, no napriek tomu si bol istý, že protiklad ženského a mužského nosa v literatúre vyplýva z vnútornej odlišnosti ženskej a mužskej podstaty.

Pred budovou technického múzea ho pozdravil asi štyridsať-štyridsaťpäťročný prihrbený muž, ktorého si momentálne nevedel nikam zaradiť; možno je to študent večernej školy, ale on ho neučí, uvažoval Sakmár a vzápätí si uvedomil, že neznámemu odzdravil nenáležite, lebo mu v neónovom šere hlavnej košickej ulice povedal „dobrý deň“. Zareagoval teda nečasovo, no úctivo – akoby sa chcel intonáciou i výrazným úklonom hlavy neznámemu ospravedlniť za nepozornosť, ktorá spôsobila, že ho, zjavne staršieho, nepozdravil prvý. Takýmto situáciám sa úzkostlivo vyhýbal, dal si záležať, aby pred študentmi večernej školy nevyznel ako človek, ktorý zdôrazňuje svoje postavenie profesora tak úboho a nedôstojne, že čaká na pozdrav od tých, čo sú od neho starší. Občas pritom pozdravil aj človeka, ktorý nemal s večernou školou nič spoločné, pozdravil ho či už preto, že mu bol povedomý, alebo len preto, že naňho dôverne pozrel. Zdravieval takto pre istotu i ženy, no málokedy dostal od nich odpoveď – stávalo sa, že takéto nepravé návštevníčky večerného štúdia reagovali na Sakmárovu iniciatívu nevľúdne, ba s neskrývaným pohoršením, akoby chceli tomuto objemnému, pre nich neznámemu mužovi dať hneď v zárodku najavo, že ony na jeho triky nenaletia. Sakmárova obava z nepozornosti k tým, ktorých by mal pozdraviť prvý, bola však väčšia ako strach z nepriaznivej, ponižujúcej reakcie na nevhodný pozdrav, a preto v neistých prípadoch uprednostňoval riziko omylu pred správaním, ktoré by sa mohlo hodnotiť ako prejav nadradenosti a neprimeraného sebavedomia. A jednako sa mu zavše prihodilo, že nepozdravil ani tých, ktorých dobre poznal. Bolo to tak vtedy, keď upadol do zadumania. Tento stav ho občas postihol aj pri skúšaní. Odrazu mu začalo unikať, čo študent hovorí, a keď sa spamätal, s pocitom úzkosti si zakaždým uvedomoval, že musí známkou ohodnotiť celú odpoveď, nielen tie jej časti, na ktoré sa mu podarilo sústrediť. Netrúfol si požiadať človeka, staršieho o dvadsať rokov, aby zopakoval tú či onú pasáž svojej odpovede, mrzelo ho povedať matke troch detí, námestníkovi riaditeľa mäsokombinátu alebo účtovníkovi z Remesloslužby, ktorému vraj vo vojne zasiahlo hlavu, že dlhé minúty hovorili zbytočne, lebo on ich nepočúval. Všelijako musel zachraňovať situáciu. Vyzval postihnutých, aby sa oznámkovali sami, alebo navrhol triede klasifikovať odpoveď kolektívne.

– Kolektívna klasifikácia, – vravel, – patrí k osvedčeným metódam vyučovania najmä na večerných školách, teda tam, kde ide o vyzretých študentov, ktorí tento postup nezneužívajú na nespravodlivo mierne hodnotenie odpovede, ale sa pokúšajú známkou objektívne vyjadriť jej úroveň. Len tak môže tento typ klasifikácie poslúžiť tomu, čo sa ním vlastne sleduje: rozvíjaniu kritického myslenia. Dalo by sa povedať, že kolektívna klasifikácia, pravda, kolektívna vo výsledku a štatistike, lebo každý by mal napísať na lístok hodnotenie iba sám za seba a anonymne, umožňuje pozrieť sa na látku, ktorá sa stala predmetom skúšania, z trocha zvláštneho, nie celkom bežného pohľadu. Tento pohľad núti človeka porovnávať, diferencovať a hierarchizovať. Je to všetko zároveň aj pomôcka pre pedagóga, ktorý si môže takto utvárať predstavu o prístupe triedy k citlivému problému skúšania.

Raz vytrhlo Sakmára zo zadumania až to, keď dostal od skúšaného otázku, na ktorú nevedel odpovedať. Imrich Gerdža, pracovník štátnej obchodnej inšpekcie, sa ho spýtal – lebo práve teraz, podotkol, práve v tomto okamihu mu to vypadlo z hlavy –, v ktorom roku vyšiel prvý cyklus Hviezdoslavových Letorostov.

Od chvíle, čo Sakmára pozdravil pred technickým múzeom neznámy prihrbený muž, začal pozorne sledovať, či sa medzi chodcami nezjaví niekto, koho by mal pozdraviť ako prvý on. Uvedomil si, že na tomto večernom korze môže byť roztratená aj časť večernej školy z dnešného vyučovania, no nikoho známeho ani povedomého nezbadal, zrejme večerniari, ak tu nejakí naozaj sú, kráčajú v tom istom prúde niekde pred ním alebo za ním, veď pohyb v protismere by bol z jeho pozície pohybom návratu, prirýchlym na to, aby ho mohol pokladať za prechádzku. Práve to, že na Leninovej ulici stretával iba neznámych ľudí, ho začalo teraz, keď sa už rozhodol, že pôjde do kaviarne, ale ešte stále hľadal na to vhodnú zámienku, vzrušovať svojou problémovosťou. Najprv sa dal unášať trocha tajomným i trocha mrazivým pocitom, že nikoho z okoloidúcich ešte nikdy nevidel, že v tomto známom teréne vidí každého z nich prvý a vari aj posledný raz v živote, a potom sa začal zaoberať odlišnosťou ľudských tvárí, ktorá je až taká bytostná, prirodzená a samozrejmá, že za zvláštnosť treba pokladať jej opak – rovnakosť, ba i podobnosť. Niet veľa takých vecí na svete, ktoré sú zvláštne svojou rovnakosťou a bežné svojou odlišnosťou, dokonca aj v literatúre, uvažoval Sakmár, je motív dvojníctva a rovnakosti ľudských tvárí znamením výchylky a extrému. Do týchto úvah sa mu nevdojak vkradla myšlienka, že najlepšie by bolo, keby si dal tam, kam si pôjde sadnúť, dvojhviezdičkový stock. Táto myšlienka sa chvíľami vracala, no Sakmár ju zatláčal do úzadia a aj naďalej sa zaoberal problémami ľudskej tváre v literatúre i mimo nej, tým, že rovnakosť tvárí, ak nejde o rovnakosť pokrvnú, prirodzenú a logickú, ako je to v prípade dvojčiat, býva súčasťou temných a zároveň i komických sujetov a situácií, súčasťou toho, čo sa vychyľuje k hrôze alebo k uvoľneniu. Sakmár uvažoval o veciach, s ktorými sa v živote už neraz stretol aj prostredníctvom svojho profesionálneho zamerania, a predsa mal pocit, že sa odrazu dostal do styku s čímsi nezvyčajným, čo si doteraz dobre neuvedomil a dostatočne jasne nevšimol. Stále ho pritom sprevádzala oná radostná myšlienka na alkohol, na tichú, pokojnú a zároveň obsažnú a problémovú, takmer pracovnú eufóriu, ktorú už zo svojich alkoholických skúseností poznal a ktorej čas sa teraz neodvratne blížil. I to spôsobovalo, že v neónovom prítmí Leninovej ulice, osvetľovanej aj svitom ďalekej oblohy, sledoval s neutíchajúcim zaujatím ľudské tváre, na ktorých ho nezaujímala ani krása, ani vek, ani to, či patria ženám, alebo mužom, ale iba ich jedinečnosť a jej tajomný zrod, tá fantázia, ktorá dáva tvári každého človeka, tváram tých, čo boli, sú alebo ešte len budú na tomto svete, jemnú a súčasne podstatnú odlišnosť. Ak má tvár blízko k duši, pomyslel si Sakmár, a čo by malo mať z tela bližšie k duši ako tvár, odrážajúca celkom viditeľne jej stavy, potom by čosi z tejto tajomnej odlišnosti tvárí malo mať aj ľudské vnútro.

Na Leninovej ulici postupne ubúdalo ľudí, Sakmár sa blížil k Námestiu maratónu mieru, k miestu, z ktorého po vyučovaní zvyčajne cestoval električkou domov, takisto ako jeho žena Štefka, ktorá v týchto chvíľach ešte učí na jazykovej škole nemčinu. Skončí asi o hodinu, a keď sa nezvezie na námestie električkou, bude kráčať i po tej časti Leninovej ulice, ktorou prechádzal Sakmár. Hoci je len málo pravdepodobné, ba takmer vylúčené, že by sa po ceste zo školy zastavila aj ona v kaviarni a ešte k tomu v tej, v ktorej sa usadí on, vybral sa pre istotu až do vzdialenej, bokom ležiacej reštaurácie Mier.

Do Mieru, vlastne iba medzi dvere tejto lacnej a pritom čistej reštaurácie – akiste preto, že v nej nepodávali čapované, len fľaškové pivo –, ho stiahol hneď v prvý deň pôsobenia na večernej škole Juraj Zaťko, ktorý v Sakmárovom železiarenskom diári figuroval ako ľahko prenosný, štíhly, nevysoký, no prísny človiečik s vatou v ľavom uchu.

Zaťko sa mu v ten dávny augustový deň na sklonku prázdnin začal prihovárať hmlistými, z kontextu vytrhnutými vetami, ktorým Sakmár dobre nerozumel nielen pre ich nejasnosť, ale aj preto, lebo jeho pozornosť rušilo to, že sa Zaťko pri svojom rozprávaní česal, navyše neúspešne – rovné žlté vlasy sa mu i napriek dôkladnej a opakovanej práci s hrebeňom neposlušne vracali na čelo, dodávajúc jeho prísnej tvári nádych bohémstva a nezbednosti. Sakmár spočiatku nechápal, prečo sa mu Zaťko venuje viac než ostatní členovia pedagogického zboru, postupne však začal tušiť, že ho bude mať nejakým spôsobom na starosti. Nemýlil sa, bolo to tak. Netrvalo dlho a Zaťko ho vyzval, aby si vzal svoje veci a prisadol k jeho stolu. Tam sa konečne pustia do roboty, tam si poriadne preberú čo a ako.

– V školskom prostredí nemožno nič podceniť, – povedal Zaťko, keď sa usadili pri stole, a potom mu začal objasňovať rozličné administratívne otázky. Robil to s jemným zmyslom pre dramatizovanie a vyvolávanie napätia, so schopnosťou zveličovať a dávať hocijaký, zdanlivo i ten najmalichernejší administratívny problém do kriminálnych, existenčných a katastrofických súvislostí. Sakmár si uvedomil, že aj nejasnosť, s akou sa mu Zaťko na začiatku privrával, bola pravdepodobne akousi vstupnou fázou dramatizovania, ktoré začal dôkladne rozvíjať hneď potom, keď sa dostal k veci. Efekt napätia vedel vyťažiť zo všetkého, čoho sa dotkol: z triednej knihy, katalógu, vysvedčenia alebo z maturitného protokolu. Často pritom narábal so slovom parafovanie, ktoré bolo Sakmárovi nesympatické už samo osebe a ešte nesympatickejšie vo význame, v ktorom ho používal – šlo o vyškrtávanie prázdnych rubrík.

Zaťko povedal, že nevyparafovaný alebo zle vyparafovaný priestor môže stáť pedagóga veľmi veľa, ba za istých okolností ho môže stáť všetko, veď takýto priestor priam volá po zneužití. Preto je nebezpečné, keď pedagóg neparafuje včas, keď neparafuje systematicky alebo keď parafuje len tak – ledabolo a ľavou rukou, slovom, keď parafovanie odflinkne. V takom prípade už nejde len o zábudlivosť, ale o čosi oveľa závažnejšie, o niečo, čo bezprostredne súvisí s celkovým profilom a podobnými javmi. S celkovým prístupom! Za istých okolností môže ísť v takom prípade aj o prehnané sebavedomie. Sú jednotlivci, ktorí na všetko hľadia z výšky, ktorým je všetko už vopred jasné, o parafovaní a podobných javoch ani nehovoriac. A potom kopia chybu na chybu. So všetkými dôsledkami, samozrejme!

– S chybami a omylmi sa treba bezpodmienečne rozlúčiť, – povedal Zaťko ostro a od tej chvíle začal svoje poznámky o parafovaní formulovať tak, akoby chyby, ktorých sa má Sakmár ešte len vystríhať, bol už urobil. I tento manéver by sa dal pripísať Zaťkovmu zmyslu pre vyvolávanie napätia a dramatickej atmosféry. Pôsobilo to tak, akoby Sakmára odrazu obsadil do úlohy onoho neparafujúceho a chybne parafujúceho pedagóga a sám vstúpil do roly jeho kritického protihráča. – Všetko raz môže vybuchnúť, – hovoril, – o tom netreba pochybovať! Potom sa už z chýb a omylov nevyzujete. Darmo sa budete odvolávať na svoj vek a neskúsenosť. Pedagóg je na to pedagógom, aby vedel, čo si v nijakom prípade nesmie dovoliť. A je tu aj otázka celkovej úrovne. Ťažko sa odpovedá, prečo niekto, kto má oprávnenie pôsobiť v školských službách, nezvládol základné veci. To však nie je prvoradé. Prvoradé je to, že vám za istých okolností prišijú spoluúčasť na zneužití úradného dokumentu. V krajnom prípade môžu dokonca namočiť do celej záležitosti výlučne len vás. A nemusí ísť pritom o dajakú maličkosť. S nevyparafovaným priestorom sa totiž dajú robiť divy. Najmä na večernej škole pre pracujúcich, kde študuje rôznorodý ľudský materiál. Na to by ste nemali zabúdať! Občas sa tu nájdu i takí, čo sa dobre vyznajú v úradných dokumentoch a vedia využiť aj to, že neparafujete z ľavého horného rohu do pravého dolného rohu, ale presne naopak. A pritom to nemusia byť špecialisti na agendu a rozličné papierové záležitosti. Stačí, že sú to ľudia s trocha zvláštnymi sklonmi a skúsenosťami, ktoré študentom na dennej škole, prirodzene, ešte chýbajú. Takéto typy, – vytiahol Zaťko hrebeň a začal sa česať, – zaujímajú úradné veci čisto zo súkromných dôvodov.

Jeho česanie prinieslo Sakmárovi tentoraz uvoľnenie, dovolilo mu odpútať sa od nebezpečenstva, striehnuceho z nevyparafovaného alebo zle vyparafovaného priestoru v úradnom dokumente, a sledovať Zaťkov zápas s nepoddajnými vlasmi, ktoré nemôže dostať tam, kde ich chce silou-mocou mať. Z česania sa Sakmár nevdojak preorientoval na to, prečo má Zaťko vatu len v ľavom uchu, mimovoľne sa začal zaoberať tým, či môže byť takéto jednostranné opatrenie v boji s prievanom dostatočne účinné. Zrazu si uvedomil, že sa nad používaním vaty v ušiach nikdy poriadne nezamyslel a jeho pochybnosti pravdepodobne vyplývajú z nepoučenej, azda ešte v detstve utvorenej a pre jej odťažitosť ani neskôr nekorigovanej predstavy, že medzi ušami vedie akási vzdušná cesta, ktorá dovoľuje prievanu vojsť jedným uchom dnu a druhým von, čo vyvoláva predstavu ešte absurdnejšiu: že totiž jednostranné použitie vaty umožňuje, aby prievan do hlavy nielen vstúpil, ale v nej aspoň na krátky čas aj pobudol a šarapatil.

Len čo Zaťko postrehol Sakmárovu nesústredenosť, spravil pauzu, zakašlal a pozrel sa mu prísne do očí. Tým ho opäť vrátil k svojim úvahám o administratívnych problémoch.

To, že sa musel Sakmárom zaoberať v zborovni, a nie v kabinete alebo v osobitnej miestnosti, ho nútilo hovoriť stíšeným hlasom aj vtedy, keď si situácia alebo nejaký mimoriadny problém vyžadovali postupovať práve opačne. Zrejme mu veľmi záležalo na tom, aby nikto nepočul, čo Sakmárovi hovorí. Stíšený hlas, a predovšetkým šepkanie – pri ňom si spravidla zakrýval dlaňou zboku ústa – dodávali však hrozbám a nebezpečenstvám, ktorým práve venoval pozornosť, väčšiu presvedčivosť. Keďže nemohol v preľudnenom prostredí neveľkej zborovne využívať to, čo poskytuje dramaticky zameranému rozprávaniu sila hlasu, začal svoj výklad administratívnych otázok v čoraz väčšej miere zintenzívňovať rozličnými mimojazykovými prostriedkami. Sakmár medzi nimi zachytil i zmeny farby tváre, o ktorých si do železiarenského diára napísal:

„V prípade potreby vedel Juraj Z. očervenieť alebo zblednúť, ba na znak rozhorčenia dať svojej tvári aj akýsi zelenkavý odtieň. Tieto pozoruhodné farebné premeny nedosahoval iba svojou schopnosťou usmerňovať prítok a odtok krvi, svojím umením regulovať krvný obeh a ovládnuť srdcovo-cievny systém, ktorého bol naozajstným majiteľom a pánom. Dosahoval ich aj inými, dalo by sa povedať vonkajšími postupmi. Keď napríklad hovoril o ďalekosiahlom význame dokumentačného atramentu v školskom prostredí, podarilo sa mu kombináciou hnedastého sfarbenia pokožky, modrej fľaštičky a augustových slnečných lúčov, ktorým fľaštičku vystavil, utvoriť na svojej tvári akúsi osobitú, ťažko definovateľnú, no magicky pôsobiacu farebnú kvalitu.“

V diári však nevenoval hlavnú pozornosť detailným prejavom Zaťkovho umenia dramatizovať administratívne problémy, ale tomu, čo sa v onen dávny, nezabudnuteľný deň odohralo až popoludní.

Asi o štvrť na dve, keď v zborovni zostal okrem Sakmára a Zaťka už len profesor Kováč, ktorý si pokladal za povinnosť vysloviť sem-tam nejakú poznámku alebo zdvorilostnú otázku, Zaťko náhle vstal, pokrčil nervózne akýsi papier a hneď, ako si začal odkladať do tašky svoje veci, povedal Kováčovi za seba i za Sakmára:

– Je čas. Musíme ísť!

O chvíľu už kráčali po Národnej triede. Sakmár nevedel, ktorým smerom pôjde Zaťko, no on sa chystal zabočiť do najbližšej ulice. Prv než to mohol urobiť, došlo k tomu, čo po dnešnom dopoludní vôbec nečakal: Zaťko ho pozval na obed.

Večerná škola pre pracujúcich nebola v tom čase tam, kde je teraz. Nachádzala sa v staršej dvojposchodovej budove neďaleko reštaurácie Mier, ktorá sa mala stať podľa Zaťkovho upresnenia nielen miestom obeda, ale aj akýmsi náhradným, únikovým pracovným priestorom na dokončenie toho, čo im kolega Kováč svojou rozvravenosťou a zvedavosťou dokončiť neumožnil.

Tento zámer Zaťkovi nevyšiel, lebo v reštaurácii zbadal istého Žufčíka, žiaka 3. a triedy večerného štúdia. Zaťko ho zazrel iba z profilu – sedel pri okne a jedol práve polievku –, ale bol si istý, že to nemôže byť nik iný ako Viktor Žufčík, vedúci predajne s koženou galantériou, ten Žufčík, ktorý toho veľa v hlave nemá, povedal Zaťko, a preto je schopný využiť každú príležitosť, aby si nejakým, i keď aj nekalým spôsobom zaviazal pedagóga.

Rýchlo opustili Mier a vybrali sa do reštaurácie, ktorá sa, ktovie prečo, volala Beta. Po ceste do Bety – nebolo to od Mieru viac ako tristo, štyristo metrov – sa Zaťko ešte vrátil k Žufčíkovi. Podľa toho, čo o ňom hovoril, sa zdalo, že tento žiak 3. a triedy predstavuje pre pedagóga večernej školy prinajmenšom také nebezpečenstvo ako nevyparafovaný alebo zle vyparafovaný priestor v úradnom dokumente.

– Keď taký človek zbadá pedagóga, – vravel Zaťko, – v školsky nezáväznom priestore, akým je reštaurácia, už ho nenechá na pokoji. Ani sa nenazdáte a máte na stole pol deci vodky alebo iného alkoholu. Posiela vám ju tamten pán, povie čašník a začne sa správať o poznanie úctivejšie ako predtým. Samozrejme! Ten pán je Žufčík, prípadne iné indivíduum z večernej školy. Starý známy trik! Zákusok, káva alebo bravčový rezeň, také čosi sa za nijakých okolností neposiela. Ale poslať vodku? Prípadne koňak? To sa zdá v tomto prostredí úplne normálne. To si dovolí hocikto. Keď pijatiku odmietnete, o chvíľu máte Žufčíka pri stole. Možno práve na to čakal. Prisaje sa na vás, prilepí sa k vášmu stolu a nedá sa odbiť. Len za cenu konfliktu alebo škandálu. V záujme svojej veci vie taký človek riskovať všetko, veď riziko je jeho povolaním. Začne tým, že vás vodkou v nijakom prípade nechcel uraziť. Dnes má vraj mimoriadny deň. Stalo sa to a to. Priamo v rodine! Fantázia takým ľuďom veru nechýba! A o tom, že vašou úlohou je prižmúriť nad jeho nedostatkami aspoň jedno oko, nepadne priamo ani slovo. Zato však začne rozprávať o svojich možnostiach v oblasti koženej galantérie. Spomenie nový typ peňaženky alebo nejaký šikovný skladací kufrík, slovom, samé špeciality, ku ktorým sa obyčajný smrteľník len tak ľahko nedostane. Medzitým objedná slané očká alebo oriešky. Aj pre seba, samozrejme! Proti tomu nemôžete nič namietať. Dá si do úst očko, prípadne za hrsť orieškov. Potom odbehne na toaletu a nejakým zadným vchodom, kdesi od chrbta sa dostane priamo do kuchyne. Taký človek má všade známosti. V kuchyni zlikviduje celý účet. V tichosti sa vytratí, až si pomyslíte, že zostal čosi dlžný – za oriešky, za očká, o vodke ani nehovoriac. Keď potom chcete zaplatiť, čašník pokrčí vašu účtenku a veľavýznamne povie, že je už všetko vyrovnané. To malo byť zo Žufčíkovej strany malé prekvapenie, dovtípite sa. Lenže prekvapenia môžu pokračovať. Jedného dňa vás doma čaká balík. S nejakou zaujímavou koženou vecičkou, samozrejme, s niečím, čo sa môže veľmi zapáčiť napríklad vašej manželke. Sú aj takí, ktorí to všetko s radosťou privítajú. Dobre im padne vodka, očká, oriešky a ktovie ešte čo. Aj skladací kufrík sa im zíde, pekné puzdro alebo jemné kožené rukavice. Všetko, prirodzene, zdarma alebo len za symbolickú cenu. Takí ľudia nemajú problém prižmúriť nie jedno, ale obidve oči. Zabúdajú na to, že prv či neskôr môže všetko vybuchnúť, – povedal ešte Zaťko a potom musel svoje rozprávanie prerušiť, lebo sa dostali do rozkopaného terénu. Trocha spomalili, no aj tak už o krátky čas sedeli v Bete.

Na jedenie tam nemali skoro nič. Objednali si varenú klobásu.

– A k tomu chren, – dodal Zaťko, – alebo aspoň horčicu. A dve vodky.

– Chren nemáme, – zareagovala čašníčka a bez toho, aby si potrebovala niečo upresňovať, išla k ďalšiemu stolu a potom do kuchyne. Sakmár by na jej mieste musel Zaťka vyzvať, aby zopakoval záverečnú časť svojej objednávky – v hluku reštaurácie si nebol istý, či v tom, čím Zaťko objednávku rýchlo, pritlmene a dosť nejasne zavŕšil, bolo slovo vodka. Možno čašníčke pomohol profesionálny sluch, schopný pohotovo lúštiť slová opilcov i tých, ktorým dlhoročné pitie definitívne narušilo artikuláciu, alebo to, že Zaťko bol pre ňu iba obyčajný zákazník, a nie akýsi prísny, nezmieriteľný a podozrievavý pedagóg, skrátka fanatik, ku ktorému sa vodka vonkoncom nehodí. Či už to bolo tak, alebo inak, isté je, že Zaťkov málo zrozumiteľný dodatok zachytila presne: k varenej klobáse s horčicou doniesla aj dve vodky.

Táto objednávka sa dala vysvetľovať iba tým, že ide o aperitív, ktorý má nielen podporiť chuť do jedla, ale aj poslúžiť ako preventívne opatrenie proti tráviacim problémom. Tomuto predpokladu nasvedčoval najmä Zaťkov výzor. Tvár mal chudú, strhanú, takú ako ľudia, ktorí si musia dávať pozor, aby ich nepoložilo nejaké nevhodné, ťažké jedlo. A varená klobása medzi takéto jedlá nepochybne patrila. Sakmár uvažoval, či Zaťkovu psychiku nereguluje aj žalúdok, či jeho nezhovievavosť nepochádza zo zlého trávenia, prípadne z toho, že má svoj nervový systém nedostatočne obalený tukom, a teda bezprostrednejšie ako iní ľudia vystavený konfliktom, zradám a zlu sveta, no predovšetkým školského prostredia.

Keď však Zaťko hltavo zjedol klobásu a po nej začal objednávať ďalšie vodky, tráviaci variant načisto stroskotal. Ukázalo sa, že Zaťkov žalúdok pracuje dobre a na nečakaný alkoholický nápor niet nijakého solídneho vysvetlenia. Do úvahy prichádzalo už len to, že vodka priaznivo pôsobí na jeho neobalené, drsným nárazom sveta vystavené nervy. No aj o tejto eventualite sa dalo pochybovať. Zdalo sa, že alkohol, ktorý čoskoro Sakmára zaplavil vlnou eufórie a radosti, Zaťkove nechránené nervy vôbec neupokojil a priaznivo neovplyvnil. Skôr naopak, ešte viac a bezprostrednejšie ako predtým ich vystavil bezcharakternosti a nástrahám života. Zaťko naďalej hovoril sólovo, naďalej vládol celým rozprávačským priestorom, do ktorého sa mu Sakmár ani veľmi nevtláčal. Uspokojil sa s úlohou poslucháča a pozorovateľa i napriek tomu, že v ňom alkohol čoraz výraznejšie prebúdzal a podnecoval pud zhovorčivosti a družnosti. Dobre a veselo naňho pôsobilo Zaťkovo neúspešné česanie, sympatická mu bola i vata v jeho ľavom uchu a v tomto pijanskom chlapskom prostredí naňho oveľa lepšie než v zborovni účinkovala aj jeho záľuba vo výchylkách a nebezpečenstvách.

Beta sa nestala tým, čím sa mal hneď po obede stať Mier – oným náhradným, únikovým pracovným priestorom na dokončenie toho, čo nemohli pre rozvraveného a zvedavého profesora Kováča dokončiť v škole. Zaťko sa v Bete už nevrátil k triednej knihe, katalógu, ani k dokumentačnému atramentu, jedinou úradnou vecou, ktorú ešte spomenul, bolo tlačivo na maturitné písomky. Nespomínal ho však preto, aby Sakmárovi vysvetlil, ako má s týmto tlačivom zaobchádzať v priebehu maturitných písomiek, pred nimi alebo po nich. Spomenul ho v celkom iných súvislostiach. Povedal, že sú aj takí pedagógovia, ktorí pri prvej príležitosti maturitné tlačivo odcudzia, ba priamo ukradnú, poopravil sa Zaťko, lebo slovo odcudziť sa mu pre daný úkon zdalo nevhodne, až urážlivo jemné.

– Ukradnú tlačivo, – hovoril ďalej Zaťko, – a potom ho zneužijú na súkromné písanie maturitnej písomky. Nechajú svojho večerniara, či už je to mäsiar, riaditeľ, prípadne nejaký predseda alebo náborár, ktorý ich nezaujíma kvôli náboru, ale ako brigádnik, respektíve pomocník pri stavbe garáže alebo čoho, slovom nechajú svojho večerniara písať maturitnú písomku najprv v triede so všetkými chybami, nedostatkami, omylmi, medzerami a podobnými javmi a potom mu ju dajú zopakovať v tichu súkromia na ukradnuté tlačivo. Samozrejme bez chýb alebo len s toľkými chybami a nedostatkami, aby nebolo príliš okaté, že človek lenivý, v školských veciach nechápavý a slabulinký sa práve pri písaní maturitnej písomky vypne k mimoriadnemu výkonu. Náborár sa pohodlne usadí do kresla, uchlipkáva si kávu, koktail alebo nejaký jemný koňak, ktorý sám doniesol, zajedá si obložený chlebíček a v takejto domácej pohode si pomaličky píše maturitnú písomku. Ale nie zo svojej hlavy, prirodzene! Všetko odpisuje z materiálu, ktorý vopred pripravil pedagóg. S primeranými chybami alebo aj bez chýb. V takom prípade si musí byť pedagóg istý, že jeho večerniar narobí príslušný počet chýb, aj keď odpisuje z bezchybného materiálu. Musí si byť istý, že jeho mäsiar alebo náborár nie je za nijakých okolností schopný odpísať maturitnú písomku správne. Keď sa večerniar dopracuje k záveru, čaká pedagóga ešte jedna úloha. Vymeniť súkromnú maturitnú písomku za verejnú. To nie je problém, lebo všetky písomky má doma. Prekontroluje letmo, čo večerniar napísal, vloží to medzi ostatné písomky a trocha sa pohrá s pôvodnou prácou, ktorú jeho človek vytvoril v škole. Vytvoril len pre formu, samozrejme! Treba ju zničiť. Vezmú sa zápalky a nad umývadlom alebo väčším popolníkom sa nepotrebná maturitná písomka spáli. Môže sa prípadne aj potrhať na malilinké kúsky, ktoré sa pri večernej alebo nočnej prechádzke hodia do Hornádu. Nech si to tam zodpovedné orgány hľadajú a lúštia. Všetko, prirodzene, za protislužbu – za pravidelnú pomoc pri stavebných prácach alebo za to, že pedagógov mäsiar bude pre svojho dobrodinca i naďalej odkladať teľacie mäso.

Kým v zborovni musel hovoriť Zaťko stíšeným hlasom, v hurhaji, ktorý panoval v Bete, uspôsobenej skôr na pitie ako na jedenie, mohol rozprávať s takým hlasovým nasadením, ktoré zodpovedalo jeho prirodzeným dispozíciám i celoživotnému pedagogickému povolaniu, vyžadujúcemu si dennodenne ovládnuť hlasom triedu.

Pri stole pre štyroch sedel so Sakmárom sám, dve voľné stoličky si vzala k susednému stolu hlučná, zarastená, čoraz opitejšia partia chlapov v pracovných odevoch. Nebolo tu nijakého Žufčíka, ani iného rušivého momentu, bol tu len nastupujúci Sakmár a nové nápory vodky, ktoré oslabovali Zaťkovu ostražitosť, no nie jeho nezmieriteľnosť s podvodmi a záujem o temné stránky života.

Sakmára mrzelo, že nemá pri sebe dosť peňazí, uvedomoval si, že podľa všetkých pravidiel nie Zaťko jeho, ale on Zaťka by mal na znak vďaky hostiť alebo sa s ním aspoň deliť o platenie. Uvažoval aj o tom, či Zaťko, pohltený svojím rozprávaním, bytostne sústredený na prečiny pedagógov a večerniarov, neobjednáva vodku akosi mimovoľne, automaticky, bez toho, aby myslel na záverečný účet, na to, že podstatnú, rozhodujúcu časť stále narastajúcej sumy bude musieť zaplatiť sám. A čo keď nebude mať pri sebe toľko peňazí, znepokojil sa Sakmár a vzápätí si predstavil incident, v ktorom by sa mohla stretnúť Zaťkova hrdosť a nezmieriteľnosť s čašníčkinou fyzickou prevahou, profesionálnou neústupčivosťou a rutinou. Neskončilo by sa to dobre. Čašníčka bola mohutná, zachmúrená, akoby v každom z hostí videla potenciálneho nepriateľa a výtržníka, ktorého bude musieť prv či neskôr krotiť. Popri Zaťkovi pôsobila ako obor; keby sa rozhodla konflikt, vyprovokovaný rečami a nevyplateným účtom, riešiť fyzicky, jedinou Zaťkovou šancou by bol útek.

Zle sa cítil Sakmár v týchto chvíľach bez peňazí, ťažko znášal pocit, že napokon vyznie ako skupáň, ktorý nevie, čo sa patrí, ktorý bez hanby, záchvevu a škrupúľ prijme všetko, čo mu dávajú. Preto sa pokúsil Zaťka prerušiť a povedať mu, ako ho mrzí, že nemá pri sebe dosť peňazí, aké je preňho trápne, že sa dáva iba hostiť a nemôže skoro ničím prispieť k tomuto posedeniu, lebo s ním nerátal. Keby bol s týmto dnešným stretnutím rátal, rozhodne by sa bol zariadil ináč, vravel Sakmár v krátkych prestávkach a na pokračovanie, lebo Juraj Zaťko sledoval predovšetkým vlastnú líniu rozprávania a svojmu spoločníkovi nedovolil hovoriť súvislo. Keď predsa len nakoniec zachytil zmysel toho, čo mu Sakmár hovorí, odpovedal rázne, že on má peňazí dosť. On si peniaze so sebou nosí, aby sa nemusel dať kupovať vodkou, orieškami, očkami alebo slanými tyčinkami. On žije z toho, čo zarobí. Zaobíde sa aj bez teľacieho mäsa a nedá sa chytiť ani na nijaké kožené špeciality. Pri troche skromnosti a šetrnosti mu vydrží jedna peňaženka alebo aj puzdro na kľúče roky, nehovoriac o aktovke alebo rukaviciach – jedných hnedých, druhých čiernych. A kufor? Ten má na celý život, veď niet kam cestovať. Žufčík si ho neomotá okolo prsta! Nikto si pri ňom nepríde na svoje, lebo sa trošičku vyzná vo veciach a vidí i to, čo si iní nevšimnú. Alebo zatajujú! Vidí aj do odboru školstva. Dobre pozná večerniarku Prustičovú, Domonkoša, Kalinku a podobných jednotlivcov!

Večerniarku Prustičovú nespomenul Zaťko prvý raz, no až po ďalších vodkách vysvitlo, že táto mimoriadne nebezpečná osoba, ktorá drží v hrsti celú večernú školu i odbor školstva, už nie je večerniarkou. A nevolá sa už ani Prustičová, ale Domonkošová, presne tak ako inšpektor Domonkoš, ktorého si kúpila ešte vtedy, keď bol obyčajným profesoríkom na večernej škole. Najprv si kúpila Domonkoša a potom mu kúpila inšpektorské miesto. A zo svojho bratanca Bučka, najslabšieho článku večernej školy, spravila zástupcu riaditeľa. Tak postupovala osoba, o ktorej Zaťko aj napriek všetkým premenám a vysvetleniam hovoril naďalej ako o večerniarke Prustičovej. Možno to lepšie vystihovalo jej podstatu a nepretržitý záujem o večernú školu, ktorú síce už skončila, ale aj teraz do nej všelijako, najmä prostredníctvom Domonkoša a Bučka, zasahovala. Irena Prustičová nešla na svet kožiarskymi výrobkami, ani mäsom, ale zlatom, teda materiálom podstatne drahším a vzácnejším. Bez zlata by nemohla žiť tak, ako žije, a mať to, čo má. Pochádzala zo zbohatlíckej rodiny, v ktorej dve generácie zlato honobili a tretia zaň kupovala svet. Ona patrí, samozrejme, k tretej generácii. Po troche i vo veľkom mení zlato na peniaze a potom sa už púšťa do svojich akcií. Zaujímajú ju pekné veci a ešte viac predajní ľudia.

Zaťko si upil vodky, zjedol slané očko a povedal, že aj Prustičovej bratanec František Bučko má trocha zlata, lenže on si ľudí kupovať nevie. Jemu musí ľudí kupovať večerniarka Prustičová. A nejde pritom, samozrejme, o nijaké zásady, ale o neschopnosť. Je to chudák, ktorý ani nezarastá, tvár okrúhla a červená, veď ste ho dnes videli. Zástupca riaditeľa a ani oženiť sa nevie, nieto ešte diaľkovo doštudovať vysokú školu. Už roky chodí po sobotách do Prešova a stále stojí na mieste, márne mu kupuje Prešov Prustičová. Ani ten jej Domonkoš, ten jej inšpektor, za veľa nestojí. Jeho najväčším problémom bola vždy ospanlivosť. Aj teraz príde do školy, ponaťahuje sa, pozrie do triednej knihy, pár ráz zívne a ide preč – je po kontrole a inšpekcii. Na normálneho človeka pôsobí tak, akoby nemohol precitnúť. Možno chvíľami ani nevie, že je krajský inšpektor. Takého človeka sa Prustičovej ľahko kupovalo, veď čo je to za ostražitosť, keď sa niekto nevládze dostať do bdelého stavu, povedal Zaťko a zakýval na čašníčku.

Reagovala profesionálne, tak ako niekoľko ráz už predtým, tvárila sa, že Zaťka nevidí. Mala toho v natrieskanej a v týchto hodinách už aj podnapitej Bete dosť. Okrem nej obsluhoval akýsi mladík, výzorom, vyrážkami a plachým pohľadom ešte blízky učňovskému veku. Čašníčke patril zadný rajón Bety, reštaurácie, ktorá podľa vývesky na stene, upozorňujúcej, že v tomto pohostinstve sa zákazníkom nepovoľuje spievať, možno ani nebola reštauráciou, ale krčmou. Mladík vo svojom rajóne aj účtoval, každú väčšiu nezrovnalosť pri platení však riešila čašníčka, jediná autorita, schopná udržať podnapitú Betu ako-tak na uzde.

– Prustičová a podobné indivíduá, – hodil Zaťko znechutene rukou, keď sa čašníčka vybrala do kuchyne, – nemajú vo veľkej obľube tých, čo sa nedajú omámiť peniazmi a mäsom, ktorí namiesto brigády, očiek, vodky alebo dajakých svetríkov a lodičiek pre manželku žiadajú od žiaka večernej školy naozajstnú, vopred súkromne nedohodnutú vedomosť. Takí ľudia ako Prustičová pedagógovi neodpustia, že im nechcel za nijakú protihodnotu vopred súkromne oznamovať, kedy a čo ich bude skúšať. Dobre si zapamätajú, že sa uňho museli poriadne natrápiť s každou látkou a výsledok bol pritom horší ako v kúpených predmetoch. Keď skončia školu, premýšľajú, čo s pedagógom spraviť. Dať ho za istý poplatok zbiť? Aj to takým ľuďom príde na um vo voľnej chvíli alebo na prechádzke. Prustičová hneď takú myšlienku zavrhne, je priveľmi rafinovaná, aby dala pedagóga dajakými chlpatými, zarastenými obludami prizabiť. Vie, že keď priškripnú tých, čo pedagógovi zlomili kľúčnu kosť, rebrá alebo aj nos, môže všetko vybuchnúť. Prustičová nie je Domonkoš, ani Bučko, na pomstu má rozumu dosť. A vie byť aj trpezlivá. Vyčká na vhodný čas a kúpi si nejakého večerniara, aby začal sledovať, či pedagóg pri výklade novej látky alebo pri dajakom odbočení nevypovie i to, čo by za nijakých okolností nemal na verejnosti a osobitne v školskom prostredí vypovedať. Potom ho už usmerní, kam ísť s tým, čo pedagógovi vyletelo z úst. Sama sa s takými vecami babrať nebude. Na to je príliš fajnová. A opatrná, samozrejme! Nuž veľký pozor si musí dávať na jazyk ten, čo pôsobí na večernej škole. Aj bez Prustičovej zásahu sa tu nájde dosť kontrolórov. V každej triede aspoň jeden. Dôverčivý a menej skúsený pedagóg ich iba ťažko odlíši od tých, ktorí nemajú za úlohu kontrolovať svoje okolie. Nijaká úlisnosť v tvári, skôr domácky výzor, dvojitý podbradok, holá hlava, všetko nasvedčuje, že je to akýsi ťuťmák, otec viacčlennej rodiny, ktorý sa najlepšie cíti v papučiach. Zdá sa vám, že celú svoju dobromyseľnú a ťažkopádnu pozornosť venuje výkladu, lenže on viac ako výklad a odborné problémy sleduje čosi iné. Striehne, kedy sa pedagóg potkne na niečom zakázanom, na čomsi, čo ho môže stáť veľmi veľa. Každý si na takéto vecičky dáva, prirodzene, pozor, a preto sa dotyčný kontrolór, ktorý chytá pedagóga na svoj domácky výzor, na dvojitý podbradok i na lysú hlavu, zaoberá aj najmenšími maličkosťami. Pochutí si na všetkom, čo je aspoň trocha podozrivé. Píše, píše, myslíte si, že chce z látky zachytiť všetko, čo sa dá pri takej ťažkopádnosti zachytiť, lenže on si popri látke zaznamenáva na pijak alebo kde aj také vetičky, o ktorých by dôverčivejší pedagóg zapochyboval až potom, keby za nimi zbadal otáznik. Lenže kto číta to, čo je napísané na pijaku? Pijak väčšina ľudí podceňuje, – zakýval Zaťko znova na čašníčku.

Tentoraz sa mu ju podarilo privolať, zrejme si určovala poradie obsluhy sama a toto Zaťkovo kývanie zapadalo do časového rozpätia, v ktorom sa dostal na rad práve on a jeho stôl. Tí, čo by vedeli posúdiť jej počínanie bez nedočkavosti, úmerne stúpajúcej s množstvom vypitého alkoholu, by museli oceniť, že pri veľkom počte hostí vybavovala všetky objednávky načas a spoľahlivo, že ich i napriek svojej mohutnosti nevybavovala o nič pomalšie ako vrtký mladík z prednej polovice Bety. Nikto zo stálych návštevníkov ju priamo ani nekritizoval, alkohol, ktorý podnecoval k netrpezlivosti, zároveň prebúdzal vo väčšine chlapov zmysel pre vtipkovanie, ktoré síce narážalo na čašníčkinu zachmúrenosť, no spolu s jej autoritou prispievalo v tejto časti Bety k potláčaniu konfliktov, vznikajúcich pri obsluhe a platení. O čašníčkinej spoľahlivosti svedčilo napokon aj to, kam sa dostali tí, ktorým už trocha dlhšie nosila alkohol. Zaťko objednal dve vodky a oriešky. Potom pokračoval:

– Doma má taký človek na svoje veci určite niečo solídnejšie, napríklad nejaký špeciálny notes. Tam si po večeroch všetko prepisuje. Z pijaka, podložky a ktovie ešte z čoho. Zodpovedné orgány si po istom čase notes dôkladne preštudujú, poprezerajú si jednotlivé vetičky od hlavy po päty, presvietia si ich zvrchu i zospodu a závery si už urobia samy. Povzbudia svojho človeka, povedia mu, aby len tak pokračoval ďalej, veď za istých okolností môže byť dôležitá každá maličkosť. Aj zdanlivo nevinná drobnosť môže mať za istých okolností širší spoločenský dosah. A všetko sa znova rozkrúti – pijak, podložka, notes, prípadne čosi iné. Ide pritom najmä o dôveryhodný výzor. O človeka, ktorý už samou svojou existenciou vzbudzuje odpor a ostražitosť, nemôžu mať zodpovedné orgány neviemaký záujem. Ak sa priveľmi núka, využijú ho v krajnom prípade na niečo celkom odlišné. Ale to už nie je naša vec. S tým nech si lámu hlavu zodpovedné orgány. Pre nás je dôležité, že aj za dôveryhodným výzorom môže nájsť pedagóg dajakú maličkosť, ktorá mu veľa napovie. Ak má, prirodzene, otvorené oči a istú životnú skúsenosť. Napríklad len taká drobnosť, že večerniar pri písaní na chvíľu očervenie. Márne má dvojitý podbradok a domácky výzor, červeň na tvári jasne vyzradí, čo takého si práve zaznamenáva. Robí aj iné chybičky, ešte si nestačil zvyknúť na to, čím ho poverili, slovom nie je to nijaký profesionál, ale obyčajný laik, ktorý sleduje svoje okolie a najmä pedagógov iba popri zamestnaní. Profesionál by len tak ľahko neočervenel, profesionáli si dovolia iné kúsky ako lysý kontrolór. Vedia, prirodzene, i poriadne provokovať. Aj takých posielajú zodpovedné orgány na večernú školu, – povedal Zaťko a zmĺkol, lebo čašníčka doniesla vodky a oriešky.

Zdvihol pohárik, a keď spravil to isté aj Sakmár, odpil si. Potom sa začal česať, očividne rýchlejšie než predtým.

– Profesionál je profesionál. Nastúpi na večernú školu, v materiáloch má napísané, že je stolár alebo inšpekčný zámočník.

Pri slove zámočník odložil hrebeň. Vzápätí siahol trocha prudšie po orieškoch a rovné žlté vlasy mal opäť na čele.

– Lenže so stolárstvom, – povedal, keď oriešky zapil vodkou, – a prirodzene, ani so zámočníctvom už nemá nič spoločné. Z jeho bývalej profesie mu zostala iba inšpekcia, aj to inšpekcia veľmi zvláštneho druhu. A do školy tiež nechodí ako do školy, ale ako do práce. To mu umožňuje vnášať do tohto prostredia móresy z denného štúdia. Pri odpovedi žmurká na triedu, pokyvuje hlavou a natŕča ucho; vyzýva spolužiakov, aby mu aspoň čosi našepkali. Postupne rozmnožuje počet svojich nedostatočných. To veľmi upokojuje slabých žiakov. Prečo by aj nie, keď sa nájde ešte ktosi horší, než sú oni. Cez prestávky sa správa tak, akoby sa nevedel zmestiť do kože. Nikto netuší, že práve takýto človek môže mať akési zvláštne, celospoločenské úlohy. Spolužiakov chytá na svoju bezstarostnosť a ľahkomyseľnosť. Pri jeho výstrelkoch si spomínajú na čas, keď ešte chodili do normálnej školy. Po rokoch sú to celkom príjemné spomienky. A ako pôsobí na pedagógov? Nuž tak, že ich privádza do zúrivosti. V takom stave sa ľahko prerieknu, ľahko vyslovia to, čo nechceli povedať. Po niekoľkých mesiacoch dá škole dovidenia. Už ju nepotrebuje, stačí, že má plný blok poznámok a výrokov. Potom ho nájdete kdesi inde. V lete napríklad na kúpalisku. Tam, kde iní oddychujú a rekreujú sa, on pracuje. V plavkách, samozrejme. Nijaké tetovanie, postava akurát. Na nohách pedikúra. Trocha sa namočí, zapláva si a potom si ľahne na deku alebo sa nenápadne prechádza. Počúva, čo si obyvatelia mesta v takomto horúcom počasí hovoria na kúpalisku. Tam sú ešte menej ostražití ako v školskom prostredí. Nejde mu pritom len o dajaké vyhliadnuté osoby, sleduje predovšetkým nálady obyvateľstva. Aj tým sa odlišuje od amatérov. Občas odskočí do kabínky. Napíše si tam poznámku, dve o náladách. Nie každý by tomu porozumel. Kabínka a nálady, to ide niektorým ľuďom ťažko do hlavy. Zapisuje si, prirodzene, aj jednotlivé výroky. S otáznikom, bez otáznika alebo s vlastným dodatkom. Aby nezabudol. Potom sa ide osviežiť do bufetu. Opäť sa namočí, zapláva si, vystaví svoje telo slnku. Je to preňho celkom príjemné. Rozhodne príjemnejšie ako dostať každý týždeň aspoň dve nedostatočné. Alebo sa služobne zdržiavať napríklad v toalete.

– Len veľmi naivní a neskúsení ľudia, – zareagoval Zaťko na Sakmárov úsmev, – si môžu myslieť, že toaleta, respektíve WC je priestor, o ktorý nemajú zodpovedné orgány záujem. Keď sa zostrí situácia, je pre príslušné miesta dôležitý každý priestor. O toalete ani nehovoriac. Z hľadiska informácií je toaleta významnejšia než kúpalisko alebo čosi iné. Na toalete sa totiž ľudia správajú oveľa prirodzenejšie ako inde, dalo by sa povedať, že práve v tomto prostredí sú sami sebou. O kúpalisku to neplatí. Tam sa chcú obyvatelia skôr vytiahnuť alebo ukázať tak, aby nepôsobili odpudzujúco. Nejde pritom len o telesnú oblasť, všetko má, prirodzene, aj svoje psychologické dôsledky. Bez psychológie by sme sa ďaleko nedostali. Nuž tak je to s toaletou. A to sme ešte nehovorili o opitých prípadoch, o tom, že opitý človek sa na WC rád pozhovára aj sám so sebou. Keď mu je zle alebo má iné problémy, posťažuje sa na známych, priateľov, nepriateľov i na svoju osobu. Prv či neskôr sa môže dostať a zvyčajne sa aj dostane k celkovej spoločenskej situácii. V kritickom zmysle, samozrejme. Ani nevie ako a odrazu sa pustí i do samotných princípov. Pre zodpovedné orgány je to veľmi zaujímavé. Aj z hľadiska nálad obyvateľstva. Čo na tom, že opitý človek sa vyjadruje dosť úboho a nezrozumiteľne. Vo svojej opitosti aj tak o chvíľu znova zopakuje a vytára všetko, čo ešte vládze vytárať a zopakovať. A podgurážení jednotlivci? Tí tiež nedržia na WC jazyk za zubami. V rozhovore so svojím spoločníkom začnú najprv hrubo kritizovať špinu a zápach, spomenú v nedobrom upratujúcu osobu, prípadne nečistotných hostí a nevdojak prejdú na celkové pomery. O hodinu sa na WC už vzájomne osočujú. A podobne. Je to všetko vďačný materiál pre toho, koho zodpovedné orgány poverili posvietiť si na tento dosť nepríjemný a z celospoločenského hľadiska často podceňovaný priestor. Včera bol na kúpalisku, dnes musí pracovať v tomto neatraktívnom prostredí. Vyhovárať sa nemôže, veď je profesionál. Ako taký musí čosi vydržať. Aj tu má k dispozícii kabínku, hoci, prirodzene, trocha inú než na kúpalisku. Rezervuje si ju a zaplatí i na niekoľko hodín dopredu. Zodpovednej osobe prihodí pár korún aj navyše. Svoje počínanie odôvodní zdravotnými ťažkosťami zvláštneho druhu, ktoré ho vraj nútia zotrvať na WC niekedy i celé dopoludnie. Potom sa už sústredí na svoju úlohu. Zdržiava sa v kabínke a podľa okolností i mimo nej. Kľúč má v takomto prípade kdesi vo vrecku. Z hľadiska jeho pôsobenia je významné, že vo WC je dobre počuť aj vtedy, keď sa to tam z rozličných strán poriadne rozkrúti. Pomery v oblasti načúvania sú v tomto prostredí nesporne oveľa priaznivejšie ako v hluku krčmy.

Práve vo WC sa asi o dve hodiny zrodil konflikt, ktorého následky si odniesol i do ďalších dní predovšetkým Dušan Sakmár. Vo chvíli, keď zbadal, že Zaťko nevychádza z WC sám, ale s akýmsi človekom, s ktorým sa čoraz viac drgajú a štuchajú, vstal od stola a rýchlo, ako sa to len pri jeho ťarbavosti a momentálnom stave dalo, pribehol svojmu kolegovi na pomoc. Išlo mu vlastne iba o to, aby ich od seba oddelil a upokojil. Napriek svojmu fyzickému fondu nikdy nebol bitkár, vždy sa telesným konfliktom a súbojom vyhýbal. O tom všetkom však Zaťkov protivník nevedel. Bol to nevysoký, nedbanlivo upravený chlapík v zničených sandáloch a lesklých, zamastených nohaviciach, mladší, zavalitejší a zdatnejší ako útly, strhaný a teraz už aj opitý Juraj Zaťko. Svojím výzorom pôsobil ako krčmový typ človeka, ktorý má v tomto pokročilom čase v sebe už toľko alkoholu, že nemôže na svojho súpera útočiť s takou razanciou ako v triezvom stave. Aj keby to bolo tak, zostalo mu však dosť síl a obratnosti, aby práve Sakmára, tú rútiacu sa horu mäsa, ktorá pred ním náhle zastala, šikovne a veľmi výrazne poškriabal. Stalo sa to skôr, ako mohol Sakmár zasiahnuť, jeho pohyb a gestá pokladal Zaťkov protivník akiste za predzvesť útoku, proti ktorému sa postavil trocha zvláštnou, no v danej situácii azda svojou najúčinnejšou zbraňou – ostrými, dlho nestrihanými, pravdepodobne len občasným obhrýzaním upravovanými nechtami. Sakmár si chytil tvár, škrabanec sa tiahol od úst až po oko, a kým sa spamätal, zapojilo sa do incidentu viacero ďalších chlapov. Nastala trma-vrma, s ktorou skoncovala čašníčka, pripomínajúca svojím konaním počínanie hokejového rozhodcu, vrhajúceho sa priamo do ohniska hráčskej šarvátky. Chlapík s ostrými nechtami kdesi zmizol, možno pil predtým niekde inde a do Bety šiel len na WC, takže mu nič nebránilo nebadane sa vytratiť a pokračovať v ceste. No možné je i to, že tu sedí pri nejakom stole so svojou partiou alebo sa skrýva vo WC. Sakmár sa vrátil na svoje miesto, hľadí na nedopité poháre a premýšľa, ako skončiť toto posedenie, čím navnadiť opitého a teraz – vari štvrťhodinu po incidente – už aj driemajúceho Zaťka na platenie. Tiež je ospanlivý, rád by privolal čašníčku a požiadal ju, aby začala všetko zratúvať, no čo potom, keď sa ukáže, že hlavným aktérom platenia nemá byť on, ale jeho spiaci, vedomia zbavený spoločník. Ak k tomu pripojí čerstvý škrabanec, výrazné svedectvo o tom, že bol priamym účastníkom nedávnej výtržnosti, nemôže rátať s priveľkou čašníčkinou zhovievavosťou. Niet pochýb, že šomranie, výčitky a lamentácie, do ktorých sa pustila hneď po konflikte, adresovala predovšetkým takým, ako je on.

– Slopú, – ponosovala sa mocným hlasom pri zbieraní pohárov, – a potom sa tlčú. Alebo vracajú. Fuj! Ľutujem tú upratovačku. Raz sa pozabíjajú.

Aj znečistenie WC sa mohlo z jej pohľadu vzťahovať na neho, veď čo sa dá očakávať od človeka, ktorý pije vodku za vodkou a svojím správaním sa dopracuje k škrabancu.

Po tom všetkom by si netrúfol navrhnúť čašníčke, aby zobudila Zaťka a požiadala ho o platenie, lebo on sám je takmer bez peňazí a na svojho spoločníka, s ktorým sa stretáva prvý raz v živote, nemá skoro nijaký vplyv.

Sakmár uvažuje, ako sa to všetko skončí, mrzí ho, že Zaťko sa dostal v pití až tak ďaleko, a opäť sa ho zmocňuje pochybnosť, či tento zvláštny človek bude mať na všetky tie vodky, oriešky a očká dosť peňazí.

Zaťkova alkoholická kríza prišla akosi naraz a jej sprievodným znakom bolo to, že jeho nenásytný monológ, ktorému vodka dávala predtým novú a novú energiu i rozlet, mal čoraz väčšie mlčanlivé trhliny. Postupne strácal orientáciu v rozprávaní, z ničoho nič prechádzal z témy do témy, alebo sa úchytkom i na dlhší čas neodôvodnene vracal k tomu, čo už hovoril. Prestal mať cit pre nadväznosť, máločo vedel dokončiť. Sakmár, ktorý bol na tom lepšie aj vďaka svojej mohutnosti, si zmysel jeho zmäteného, zadŕhavého rozprávania dával ako-tak dokopy iba na základe nesúrodých a vzdialených útržkov. Preňho samého vznikal pritom priestor na rozprávanie, ktorý však musel zväčša využívať len na utešovanie tohto svojho upadajúceho spoločníka. Zaťko totiž – a aj to bolo prejavom jeho krízy – presunul ťažisko svojho rozprávania na vlastnú bezmocnosť a problémy. V jednej chvíli sa začal dokonca sťažovať na svoje priezvisko, akoby práve ono bolo to najhoršie, čo ho mohlo v živote postihnúť. Sakmár povedal, že v priezvisku Zaťko nevidí nič zlé a nepríjemné, práve naopak. Vzápätí sa ho pokúsil upokojiť priezviskom Grimpliny, ktoré mal Sakmárov spolužiak, i priezviskom Čiky, no nepomohlo to. Keď odznelo slovo Čiky, Zaťko mávol rukou tak podráždene, že si Sakmár netrúfol pridať k tomu ešte aj priezvisko Firkaľ, ktoré mu prišlo do tretice pohotovo na um. Začal uvažovať – po toľkých vodkách nebol ani on už na tom najlepšie –, či by sa Zaťkova nespokojnosť s vlastným priezviskom nedala odvodzovať zo slova zať, vyjadrujúceho vo svojej zdrobnenej, maznavej podobe „zaťko“ zosmiešňujúci vzťah svokry k neveľkému vzrastu alebo k iným nedostatkom svojho zaťa. Premýšľal chvíľu aj o súvislosti so slovom „zajko“, no až neskôr, keď začal Zaťko nejasne rozprávať o akomsi vysoko postavenom Zaťkovi, svojom príbuznom, ktorý už nie je vysoko, ale nízko postavený, tak nízko, ako sa len dá, usúdil, že Zaťkova nevôľa k vlastnému priezvisku môže vyplývať práve z pádu onoho príbuzného nešťastníka, ktorý poznamenal a blokuje každého Zaťka, najmä však toho, čo teraz s ním sedí pri jednom stole v Bete.

Sakmár sa nikdy nedozvedel, prečo sa Zaťko dostal vo WC do konfliktu, ktorý o niečo neskôr stál jeho samého škrabanec na tvári. Predpokladal však, že hosťa s ostrými, dlho nestrihanými nechtami si poplietol s kontrolórom, získavajúcim informácie celospoločenského charakteru práve v tejto najnepríjemnejšej miestnosti Bety. Možno si myslel, že ide o akýsi zvláštny typ profesionála, ktorý by síce v lepších reštauráciách vyvolával v hosťoch ostražitosť, no tu, v prostredí prepitej, prefajčenej Bety, pôsobí svojím zovňajškom veľmi prirodzene a nenápadne. Zaťkovi sa pri letmom a opitom pozorovaní mohlo zdať, že tento profesionálne zamaskovaný, v danom prostredí nenápadný hosť, sa nevdojak prezrádza tým, že nerobí, čo by mal vo WC robiť, alebo že to, čo robí, robí dlhšie a akosi ináč, než by mal, skrátka, že sa tu len zdanlivo zdržiava z dôvodov telesných alebo hygienických. Keby bol Zaťko triezvy, istotne by si tieto svoje postrehy nechal pre seba, no v opitom stave sa zrejme nezdržal a neznámemu povedal niečo provokujúce, napríklad, že je naňho prikrátky. To by stačilo na konflikt. Na konflikt s podnapitým chlapíkom v zničených sandáloch a lesklých, zamastených nohaviciach by stačilo už aj to, keby sa ho bol spýtal, čo robí vo WC. Ktovie, ako to všetko bolo, Zaťko stále spí, rukami a hlavou sa pozvoľna zviezol na stôl. Už keď išiel na WC, bol v takom štádiu pitia, ktoré vytvára v pamäti výrazné medzery.

S platením sa to skončilo oveľa lepšie, ako Sakmár predpokladal, lebo čašníčka, ktorá jeho i Zaťka dosť dlho a pre nedávnu výtržnosť azda aj úmyselne zanedbávala, pribehla hneď, keď zistila, že Zaťko spí s hlavou opretou o stôl. Podobne ako všetci čašníci sveta bola i ona mimoriadne zaujatá proti tomuto typu spánku a mala s ním v pijanskom prostredí Bety nesporne aj svoje bohaté skúsenosti. Okamžite začala Zaťka budiť. Postupovala pri tom s prekvapujúcou trpezlivosťou a takmer odborne, no i tak sa jej podarilo dostať Zaťka len do takého stupňa bdelosti, v ktorom nezakrytý, verejný spánok vystrieda stav omámenia. Čašníčka pozrela na nedopité poháre, na poblednutého, zničeného Zaťka, a keď napokon uprela zrak na Sakmárov škrabanec, spýtala sa, či má ešte niečo doniesť. Sakmár sa vychýlil do šikmej polohy a záporne zakýval hlavou. Potom si presunul stoličku dozadu a to isté, čo naznačil hlavou, zopakoval a doplnil rukou. Podobným spôsobom to pokračovalo ďalej – čašníčka sa pýtala, Zaťko omámene mlčal a Sakmár reagoval na čašníčkine otázky očami, náznakmi a gestami. Po chvíli začala i ona používať gestá, rýchlo pochopila, že dorozumievanie, v ktorom dal Sakmár jasne najavo, že chce tento dnešný pobyt v Bete už skončiť, netreba komplikovať prípadným Zaťkovým nesúhlasom. Sakmár iba tŕpol, či pochopila aj to, že všetko má platiť jeho spoločník. Keď napokon položila účtenku so záverečnou sumou pred Zaťka, vydýchol si. Pomohli náznaky a azda i pravidlo, že platí ten, kto objednáva, a to robil Juraj Zaťko, ktorý si síce účtenku prezeral, ale platením na ňu nereagoval. Iba keď čašníčka výrazne, tak výrazne, že to bolo počuť i k susedným stolom, vyslovila nepríjemnú sumu, siahol Zaťko do vrecka, no namiesto peňaženky vytiahol hrebeň. Sakmár stŕpol. Bál sa, že v tejto napätej situácii sa začne česať a čašníčka požiada o platenie jeho. Vzápätí však Zaťko hrebeň odložil a z druhého vrecka vytiahol peňaženku, trocha opotrebovaný výrobok kožiarskeho priemyslu. Dôležitejšie bolo, že peňazí mal v nej dosť. Pri platení si počínal vcelku úspešne, nenamietal, nekomentoval a dopúšťal sa iba tej chybičky, že platil neohrabane a pomaly. Platenie ho navyše trocha prebralo, lebo keď čašníčka odišla, zorientoval sa natoľko, že pohrdlivo odtlačil tridsať korún, Sakmárov dodatočný, hanblivý, smiešne skromný príspevok do spoločnej kasy. Potom vzal účtenku. Hľadel do nej, akoby študoval, či je všetko v poriadku. Sakmár si zrazu uvedomil, že v cifrách tohto lístka sú zakódované aj niektoré okruhy jeho rozprávania – okruh vodiek, okruh orieškov a slaných očiek a v podobe varených klobás, ktoré si dali ešte raz asi pred pol druha hodinou, i okruh mäsa. Pred odchodom Sakmár ešte odskočil do WC a aj tam si spomenul na Zaťkovo rozprávanie. Pomyslel si, že profesionál, ktorého by poverili získavať informácie o spoločenskej situácii a náladách obyvateľstva práve na tomto mieste, by musel mať veľkú dávku profesionálnej odolnosti.

Čoskoro už kráčali v rozkopanom teréne. Po ceste z Bety si Zaťko nepočínal tak úspešne ako pri platení. Vzduch augustového večera, zbavený dymu z cigariet, alkoholických výparov, ťažkej kuchynskej vône z pripáleného oleja, klobás a fazuľovej polievky, ten vzduch, ktorý by triezvym ľuďom priniesol úľavu a vyslobodenie, pôsobil svojou ostrosťou a sviežosťou na opitého Zaťka opačne. Sakmár, i jemu sa vonku zhoršil stav, ho musel podopierať a viesť. V hlbokých výkopoch, oddelených od chodníka len miestami zábradlím, boli železobetónové dielce a kusy potrubia, na ktorých mohol ten, čo by tam spadol, utrpieť ťažký úraz alebo sa aj zabiť. Sakmár cítil svoju zodpovednosť za Zaťka, a preto s ním postupoval dopredu opatrne, pomaly a pri svojich vlastných problémoch s takým nasadením, že ho to až vyčerpalo. Keď sa dostali do normálneho terénu, chcel si trocha oddýchnuť. Nechal Zaťka kráčať samého, no o krátky čas ho už dvíhal z trávnika, cez ktorý si skracovali cestu, a chvíľu ho musel dokonca aj niesť. Bol našťastie ľahký, šlo to bez problémov. Napokon sa mu ho podarilo doviesť na lavičku v Parku obrancov mieru. Sadol si vedľa neho. Neuplynuli azda ani dve minúty a Sakmár už spal. Alkohol, ticho i čerstvý vzduch augustového parku, priskoré vstávanie a nepokojný spánok pred prvým dňom v zamestnaní, náhla, akoby až teraz vrcholiaca a naplno pociťovaná úľava z toho, že platenie, Betu a nebezpečný terén majú už za sebou, ale aj potreba uniknúť pred tým, čo sa stalo a čo sa ako následok i trest ešte len dostaví, to všetko ho priviedlo k rýchlemu spánku. Spal aspoň hodinu, a keď si po prebudení uvedomil, že Zaťka na lavičke už niet, začal ho hľadať najprv v parku a potom sa rozhodol, podobný svojou obavou tým, ktorí stratili dieťa, preskúmať rozkopaný terén. Nazrel aj do Bety, schyľujúcej sa pomaly už k záverečnej, a keďže Zaťka nikde nebolo, vybral sa na zastávku električky číslo 6.

Doma sa márne pokúšal presvedčiť svoju ženu Štefku, že za nič nemôže, že všetko, čo sa odohralo, súviselo so školou a malo vlastne pracovné východisko.

Štefka ho nechala rozprávať, tváriac sa, že nepočúva, ba dokonca nevníma ani jeho fyzickú prítomnosť v byte, no dlho to tak nevydržala a už po krátkom čase sa vyjadrila k celej veci veľmi rezolútne:

– Do krásnej školy si sa dostal, na vynikajúce miesto! Lepšie už ani nemôže byť! Blahoželám! Opijú ho tam, doškriabu, dokrvavia, a on ešte hovorí o akýchsi pracovných východiskách. A ja aby som sa strachovala, aby som volala na všetky možné chirurgie, márnice a pitevne, či tam náhodou nemajú nejakého pracovníka školstva.

Sakmár si bol istý, že nevolala nikde. Poznal svoju ženu dobre a vedel aj to, ako nespútane a so zadosťučinením v takých prípadoch preháňa.

Keď sa na jej výzvu znova vrátil k tomu, čo sa odohralo, povedala mu, že môže s tým pokojne prestať, že sa už nemusí trápiť fabulovaním. Ona si všetko overí sama. A nielen overí, ale spraví aj poriadok. Spýta sa riaditeľa alebo rovno inšpektora, čo je to za škola, čo je to za pedagogické pracovisko, na ktorom človeka hneď v prvý deň opijú, dokrvavia, znetvoria! Div mu hlavu neodtrhnú! Priamo inšpektorovi položí otázku, či podľa nejakých nových zásad a nariadení má byť súčasťou školy i krčma a či by taká škola nemala mať aj vlastnú sanitku.

Z rozostlanej postele si potom vzala perinu, a keď ju prenášala na gauč do kuchyne, povedala, že sa sťahuje preto, aby sa ráno nemusela prebudiť opitá. Nebude dýchať tú hrôzu a výpary, dodala, keď sa vracala po vankúš a plachtu. Tým vyčerpala všetko, čo chcela povedať, a mohla prejsť, ako to mala pri podobných konfliktoch vo zvyku, do fázy niekoľkodňového mlčania.

Len čo zatvorila kuchyňu a zhasla svetlo, začal si Sakmár vyzliekať nohavice. Mohol si pri tom sadnúť na posteľ, no on – zaujatý myšlienkou, že Štefkin odchod mu teraz vyhovuje – nedocenil svoj stav, a tak vo chvíli, keď sa nahol a postavil na jednu nohu, neudržal rovnováhu a dostal sa do prudkého pohybu, pri ktorom ho zastavila až stena. Bola to našťastie stena z ľahkých panelov, ktorá jeho ramenu veľmi neublížila. Hrozivo, zvukovo priam smrteľne musel však tento ťažký náraz pôsobiť na Štefku, ležiacu v susednej kuchyni. V napätí, že sa tu môže v každom okamihu zjaviť a začať komentovať, sa oprel o stenu a opatrne si natiahol nohavice. Vykročil do kúpeľne s úmyslom dať nevtieravým, no dobre počuteľným zvukom vody svojej žene najavo, že žije a že je všetko v poriadku. Pobyt v kúpeľni a narábanie s vodou, to navyše pôsobí solídnym dojmom, dojmom akejsi triezvej sebakontroly, veď opitý človek zvyčajne zabúda na čistotnosť a z hygienických zariadení vyhľadáva predovšetkým WC.

Sakmár pustil v kúpeľni vodu a potom dlho hľadel do zrkadla. V ostrom, jasnom svetle, uspôsobenom na holenie, si detailne prezeral dielo Zaťkovho protivníka. Beta nemala vo WC zrkadlo, len umývadlo so zle fungujúcim kohútikom na vodovode, takže svoj škrabanec doteraz ani poriadne nevidel, iba matne ho zazrel v okne električky. Škrabanec mierne opuchol a viditeľný na celej svojej dráhe mal tesne pod lícnou kosťou podobu okrúhlej ranky; asi sa tam necht pri svojej ničivej, víchrovo prudkej ceste pokožkou zaboril o niečo hlbšie ako inde. Škrabanec len o kúsok obchádzal materské znamienko, a to Sakmára mimoriadne potešilo. Bol hypochonder, vedel si rýchlo skombinovať a predstaviť rozličné osudové situácie. I teraz mal hneď pred sebou živý obraz sarkómového utrpenia a smrti, ktorým unikol iba o milimetre, oddeľujúce stretnutie ostrého nechta s hnedým, nevyčnievajúcim, smrteľne nebezpečným znamienkom. Zaskočený bol len tým, že o tejto možnosti dosiaľ neuvažoval; úzkostlivý a opatrný zabudol na znamienko najskôr preto, lebo jeho priestorová predstava o tomto existenčne chúlostivom mieste úplne zlyhala – kým sa nepozrel do zrkadla, nemal o jeho blízkosti k škrabancu ani tušenia. Kdesi v podvedomí ho s čudnou istotou a ľahostajnosťou situoval do bezpečného priestoru. Možno sa Sakmárove úzkostné hypochondrické stavy, pochybnosti a konštrukcie v tomto prípade neprebudili aj preto, že jeho pozornosť odpútavali po incidente iné problémy.

Sakmárova radosť z holého života, ktorý dnes zastal v dvoj- či trojmilimetrovej vzdialenosti od smrti, mala taký náhly a silný zdvih, že zatúžil po oslave a alkohole. Tento radostný pocit v sebe dlho neudržal, no úľava ako protihodnota trýznivo fungujúcej fantázie zmaru ho sprevádzala a dávala mu nadhľad i potom, keď si uvedomil, že s týmto výrazným a zároveň kurióznym, smiešne pôsobiacim zásahom do tváre sa bude musieť objaviť nielen zajtra v zborovni, ale o niekoľko dní aj v triedach. Znezrady pocítil ťarchu povolania, vystaveného pozorovaniu tých, ktorí – zväzovaní disciplínou, povinnosťami, pravidlami a záväznou úctou k všetkým nositeľom a strážcom školského poriadku – s potešením privítajú na svojom učiteľovi každú anomáliu a smiešnosť. A hoci nevedel, do akej miery to platí aj na večernej škole, závidel tým, ktorí vo svojom zamestnaní nemusia stáť zoči-voči nijakým študentom a nemajú povinnosť svojimi pokynmi, upozorneniami, výkladom, skúšaním, otázkami, podotázkami i spresneniami takmer nepretržite obracať na seba pozornosť.

Spolu osem kolegov a kolegýň sa ho na druhý deň dopoludnia spýtalo, čo sa mu stalo, a on osem ráz odpovedal, že sa pošmykol a spadol. Takéto vysvetlenie spravdepodobňovala najmä okrúhla ranka pod lícnou kosťou i to, že si v bezpečnej vzdialenosti od materského znamienka zamaskoval škrabanec leukoplastom. Niektorí z tých, čo sa pýtali, prípadne len počúvali, reagovali na Sakmárovo vysvetlenie bez slov, pokývaním hlavy alebo iným gestom, ďalší k jeho objasneniu dodali pár viet a aj tí, čo pripojili otázku, ako a kde k tomu všetkému došlo, mu dali pokoj, len čo si vypočuli jeho vopred pripravenú odpoveď. Iba Anna Olejová, vysoká a chudá žena, ktorá kedysi hrávala basketbal za Lokomotívu a mala v zbore povesť mužatky, sa ho zo všetkých možných uhlov, až do špiku kostí vypytovala, ako je možné, že to, čo sa stalo, sa stalo tak, ako sa stalo. Tykala mu pritom a používala akúsi nadľahčenú športovú dikciu, ktorá jej však nebránila dôsledne zisťovať, priam vyšetrovať povahu a okolnosti pádu a vnášať do jeho úporného vysvetľovania a vymýšľania jednu pochybnosť za druhou. Zhovárali sa pri okne, lebo tam s ňou prešiel, keď si uvedomil, že všetko môže počuť Juraj Zaťko, ktorý sedel neďaleko miesta, kde ho Olejová zastavila a začala prenasledovať. Zvyknutý pri svojej výške väčšinou na nižších ľudí, mal pred sebou o hlavu vyššiu ženu a táto zriedkavá zvláštnosť akoby ešte zvýrazňovala autoritatívnosť jej postojov a pochybností.

V ten deň prišiel Sakmár do zborovne medzi poslednými, v čase, keď už Zaťko sedel za svojím stolom s hlavou sklonenou nad množstvom papierov, porozkladaných do šírky. Pôsobilo to dojmom mimoriadneho pracovného zaťaženia, tak, akoby – nezasiahnutý následkami včerajšej opitosti – vykonával akúsi neodkladnú a náročnú porovnávaciu činnosť, ktorá si vyžaduje široký priestor a veľké sústredenie. Sakmár si ho netrúfol vyrušiť ani pozdravom a len neskôr, keď prechádzal popri jeho stole a načakane sa im stretli oči, pozdravil ho nezrozumiteľnými slovami a hlbokým úklonom, ktorý sa mu zazdal vzápätí natoľko neprimeraný a servilný, že sa až zahanbil. Možno to tak pocítil i na pozadí Zaťkovej reakcie: odzdravil bez slov, odmerane, len slabým, takmer nebadaným kývnutím hlavy a rýchlo, akoby chcel potlačiť nevoľnosť, ktorá sa ho začala zmocňovať pri pohľade na ranku a leukoplastom nezakryté zvyšky škrabanca, prešiel k svojim papierom. Netrvalo dlho a Sakmár vybadal, že široko porozkladanými papiermi Zaťko iba zastiera svoje fyzické a možno i psychické problémy, že sa chce pomocou nich izolovať od okolia, a najmä od neho, svedka svojej včerajšej opitosti a nevládnosti. Neuniklo mu, že Zaťko sedí nad papiermi väčšinou strnulo, v jednej ruke pero, ktorým nepíše, druhou si podopiera hlavu tak, aby mu nebolo vidieť prižmúrené oči – stavy krátkeho spánku a driemot však zavše prezrádzajú jeho náhle, prudké, ľakavé pohyby. Bolo nepravdepodobné, že by sa pustil do administratívnych otázok, ktorých kriminálne a existenčné súvislosti začal Sakmárovi objasňovať včera, no nemohol ich dokončiť, lebo mu v tom najprv zabránil rozvravený, zvedavý profesor Kováč, potom Žufčík a rozprávanie o kožiarskych výrobkoch, teľacom mäse, zlate a kupovaní pedagógov, o večerniarke Prustičovej, Domonkošovi, Bučkovi, o amatérskych i profesionálnych kontrolóroch a zodpovedných orgánoch, ktoré zaujíma každý, aj ten najnepríjemnejší priestor ľudského života.

Zaťko vydržal vo svojej izolácii až do konca pracovného času, stanoveného v tomto prípravnom období do trinástej hodiny, a potom sa rýchlo, nedočkavo, takmer na minútu presne vybral preč. Krátko po ňom odišiel i Sakmár.

Štefku už našiel doma. Po včerajšku dôsledne mlčala, tvárila sa nevšímavo, nereagovala ani na pozdrav, a to Sakmár hneď využil – na dve hodiny si ľahol. Za iných okolností by mala k jeho popoludňajšiemu spánku výhrady. Na rozdiel od svojho muža využívala na spánok predovšetkým noc a okrem noci príležitostne len dopoludnie; cez deň, potom, keď už raz vstala, sa nenaučila spať ani na vysokej škole. Zato však Sakmár, podobne ako jeho otec a dedo, mal rád kratšie i dlhšie denné spánky, ktoré mu dovoľovali v hodinách tichej nočnej samoty a pokoja akosi plnšie, sústredenejšie než cez deň sa venovať tomu, čo ho zaujímalo, i tomu, čo musel robiť.

Jeho spánok sa pokúšala Štefka prekaziť alebo aspoň znepríjemniť zvukmi rozhlasového vysielania, no nikde nemohla natrafiť na slovo, všade bola iba hudba, ktorú na jednej zo staníc pustila naplno, ale hneď ju aj – akiste v obave pred susedmi – stíšila a napokon vypla, veď v takejto podobe mohla dávať spánku len akési lahodné pozadie.

Podvečer si začal Sakmár robiť tematické plány a popri plánoch i poznámky o Zaťkovom česaní, od ktorých sa dostal k jeho prísnosti, jedeniu a pitiu, najmä však k tomu, čo rozprával v Bete. Niekoľkými vetami sa vrátil aj k jeho dopoludňajším administratívnym výstrahám a potom zas prešiel ku konfliktu s nevysokým hosťom, k spôsobu Zaťkovho platenia i k jeho nevládnosti. Písal si o ňom neusporiadane a s chuťou azda aj preto, že tak ako toľko ráz už v minulosti i teraz, v čase, keď mal robiť čosi iné, ho neodolateľne priťahovalo práve to, čo nemal robiť. Zaťko postupne vytlačil tematické plány a spolu s tými, ktorých včera v Bete spomínal a kritizoval, sa v Sakmárových papieroch rozrastal do stále väčšej a menej usporiadanej šírky. Sakmár iba so sebazaprením odolal pokušeniu utriediť si, upraviť a prepísať tieto poznámky ešte dnes do nejakého voľného zošita. S úmyslom, že to spraví zajtra, sa potom venoval už len tematickým plánom.

Na druhý deň sa však k svojim poznámkam nedostal. Vrátil sa k nim až po veľmi dlhom čase, keď to, čo zažil v prvý deň svojho pôsobenia na večernej škole, ležalo už takmer v nedohľadne. Poznámky našiel pri hľadaní čohosi iného; upravil ich, skrátil a prepísal na prvé strany prázdneho, dlho nevyužitého železiarenského diára.

Len čo skončil Zaťka, ktorý obsahoval aj krátku pasáž o zástupcovi riaditeľa Františkovi Bučkovi, sa v ďalšom zázname už podľa svojej vlastnej skúsenosti zaoberal Bučkom podrobnejšie:

„Z čŕt dostupných bezprostrednému pozorovaniu si Juraj Z. všimol u zástupcu predovšetkým jeho hladkú, nezarastajúcu, červenú, okrúhlu tvár. Ani slovkom sa nedotkol jeho prstov, konkrétne ukazováka na pravej ruke, ktorý vie pri vykonávaní svojej funkcie bohato významovo a komunikačne zaťažiť. Ukazovák má dlhý, obratný, ostrý, skôr biely ako červenkastý, až sa zdá výnimočné, že je súčasťou toho istého tela ako okrúhla tvár. Tvár je mlčanlivá, ukazovák razantne výrečný, operatívny, plní iné úlohy ako palec a ďalšie prsty. František B. sa ním zvyčajne obracia na svoje bezprostredné okolie. Palcom smerujúcim dozadu, vystretým ponad plece, zas upozorňuje na to, že všetko závisí od riaditeľa alebo – vtedy má palec o niečo vyššie a šikmejšie – od odboru školstva. Je v tom aj trocha rezignácie, ktorú však nemožno dokázať. V prípade potreby by sa dalo ľahko poprieť, že palec smeroval k budove krajského národného výboru, eventuálne k riaditeľni, veď v husto obývanom meste sú v označenom smere aj iné priestory ako riaditeľňa alebo budova KNV. A jednako vie každý, čo chcel zástupca palcom povedať. Práve tak vie každý, čo myslí pod slovom takže, ktoré vypovie v zborovni hneď po zvonení. Treba dodať, že i takýmto úsporným, strohým vyjadreniam dáva zrozumiteľnosť a naliehavú jednoznačnosť práca s prstami, v danej situácii to, že zástupca si pri artikulácii slova takže energicky poklepe ukazovákom po hodinkách. Pôsobí to všetko tak, akoby sa sám od seba alebo na pokyn nejakej experimentátorskej organizácie pokúšal dokázať, že školu možno viesť a ovládnuť aj mlčaním, izolovanými, zväčša neplnovýznamovými slovami alebo neukončenými vetami, pravda, len vtedy, keď sa tieto prostriedky vhodne kombinujú s dorozumievacími možnosťami gestikulácie, najmä prstov. Ak experimentátorská organizácia naozaj existuje, musí mať z výsledkov Františka B. úprimnú radosť, veď sú dni, v ktorých sa mu darí viesť školu s minimálnym počtom slov,“ napísal si Sakmár o Bučkovi a potom sa venoval inšpektorovi Domonkošovi, no už na druhý deň sa k Františkovi Bučkovi, ktorý sa spolu s Fluxovou a Zaťkom najčastejšie objavoval v železiarenskom diári, vrátil. Opäť sa zaoberal jeho ukazovákom, tým, že tento pohotový, operatívny prst možno nájsť všade tam, kde zostala nejaká nevyplnená rubrika alebo nevyparafovaný priestor.

Bučkov ukazovák, pritlačený o zanedbanú administratívnu plochu tak, že čiastočne sčervenel a čiastočne zbledol, sa pár ráz ocitol aj v kolónkach, ktoré nevyplnil Sakmár, lebo najprv nemohol nájsť vo svojej taške to, podľa čoho mal kolónku vyplniť, a potom zasa na nevyplnenú kolónku zabudol.

V Sakmárovej taške, rozmermi vhodnej skôr na cestovanie ako na bežné používanie, zaberali najväčší priestor veci, ktoré bezprostredne nepotreboval na vyučovanie. Mal v nej rozčítané knihy, rôzne zošity, notesy a časopisy, vydávajúce svedectvo o tom, čo všetko pokladal za dôležité, čím všetkým sa chcel cez voľné hodiny, prestávky alebo porady zaoberať. Obsah tašky bol obrazom jeho maximalizmu a neuskutočnených predsavzatí, túžby začínať každý deň nový život a stopercentne využívať čas, no aj prejavom jeho pohodlnosti – nechcelo sa mu v nej pravidelne vymieňať veci a zaťažovať sa ich revíziou.

Bol v tom aj Sakmárov slabý zmysel pre poriadok v neviditeľných, bežnému pozorovaniu nedostupných priestoroch. Podobný neporiadok ako v taške mal i vo svojich zásuvkách, a keď tomu nezabránila Štefka, aj v skrinkách a pod posteľou. V sporoch s ňou argumentoval tým, že svoj nezáujem o neviditeľný poriadok hmotných predmetov vyvažuje záujmom o neviditeľnú duchovnosť sveta, že aj pri vyučovaní literatúry ustavične zdôrazňuje dôležitosť toho, čo je neviditeľné a nevyslovené, a že by poriadkom v neviditeľných priestoroch strácal čas, ktorý môže venovať neviditeľným hodnotám. V skutočnosti však čas strácal tým, že sa namiesto vecí duchovných musel zaoberať hľadaním naliehavo aktuálnych, ale kdesi zastrčených, skrytých predmetov.

To mu občas bránilo aj v operatívnom začiatku hodiny, ktorý predsedníčka predmetovej komisie Emília Fluxová pokladala za významnú súčasť svojej percentuálnej a farebnej metódy vyučovania. Stačilo, aby puzdro, v ktorom mal pero, zapadlo v nabitej taške niekde nižšie, a už boli s operatívnym začiatkom problémy. Keď sa chcel vyhnúť vypožičiavaniu pera a dopracovať k puzdru, musel z tašky vybrať viacero kníh, zošitov a materiálov už len preto, aby získal orientáciu a mohol manévrovať v jej spodných vrstvách. Potom zasa musel väčšinu vecí z neprístojne zaprataného stola vracať späť. Začiatok hodiny takto úplne stratil pružný administratívny charakter a nadobudol charakter komický. To Sakmár postrehol a uvedomil si, ale nepodnikol nič podstatné, aby sa takýmto situáciám vyhol. Puzdro nosieval i naďalej v taške, nikdy si ho nedával do bočného vrecka, lebo si myslel, že vydutý priestor na saku by zvýrazňoval jeho mohutnosť a nastupujúcu obezitu. Kedy-tedy sa síce pozrel cez prestávku do tašky, či má puzdro a tematické plány, podľa ktorých musel robiť doslovný zápis do triednej knihy, poruke, no vo väčšine prípadov ponechal priebeh vstupnej časti hodiny náhode. Ak znehodnotil začiatok vyučovania hľadaním, ktoré popri pomeroch v taške predlžovala aj jeho nesústredenosť, nedostatok postupnosti a systematickosti, pokúšal sa odvrátiť pozornosť študentov od svojich problémov tým, že neúspešný, komický úvod hodiny začal spájať s frontálnym opakovaním alebo s výkladom novej látky. Keby bola svedkom tohto postupu predsedníčka predmetovej komisie Emília Fluxová, musela by proti nemu rozhodne protestovať nielen z percentuálnych dôvodov, nielen preto, že sa tým nadbytočne zmiešava zmiešaný typ hodiny, ale aj preto, že Sakmár sa v predčasnom výklade novej látky zameriava na kuriozity, veci podružné a málo seriózne, ktoré nemôžu pracujúceho človeka obohatiť, napríklad na to, že Ján Hollý mal rád údené mäso. Sakmár však vo chvíľach neúspešného hľadania pociťoval potrebu hovoriť veci zvláštne a nečakané, aby nimi odviedol pozornosť od svojho pátrania po puzdre. Dodatočne si túto metódu odobril sám pred sebou tým, čím by sa v prípade odhalenia bránil aj pred Fluxovou alebo pred kontrolnými orgánmi – presvedčením, že údené mäso môže pomôcť zľudštiť literatúru tým študentom, ktorí ju pokladajú za niečo, čo patrí len do školy, a nie aj do súkromia. Od mäsa a vecí praktických a blízkych sa nezainteresovaný človek môže dostať k takým nepraktickým a vzdialeným veciam, ako je poézia, pripravoval si Sakmár v duchu obranu a napokon pripodobnil svoju metódu k pútaču, aký sa používa vo filme. Keď sa študent dozvie o Hollého lámke, ktorá pochádzala z toho, že sa pod jeho koňom preboril ľad, stane sa preňho niekým, kto svojou živou existenciou, sprítomňovanou problémami tela, môže vyvolať väčší záujem i o to, čím sa v živote zaoberal. Mäso, lámka a iné veci neboli takto pre Sakmára v rozpore s vecami dôležitými a neviditeľnými, ale pomáhali k nim otvárať cestu.

Raz sa dostal do situácie, keď administratívno-operatívny úvod vyučovania, spojený s prvkami výkladu, vôbec nezvládol, lebo puzdro, ktoré našiel, znova kdesi odložil a stratil. Zrazu si uvedomil, že nijaké taktizovanie a maskovanie v tomto prípade už nepomôže. Veselosť, ktorá zavládla v triede, bola priveľmi výrečná a jasná – vôbec sa nemohla vzťahovať na to, čo pri starom i novom hľadaní hovoril.

Ako človek roztržitý a neobratný, vyvolávajúci humorné zážitky niekedy už len svojimi pohybmi, mal Sakmár s nežiaducou veselosťou istú skúsenosť. Nebolo preňho nič mimoriadne, ak pri svojom vážne zameranom rozprávaní zachytil na tvárach študentov náhle rozjarenie, tlmený alebo celkom otvorený smiech.

Takýto smiech zaznel aj vo chvíli, keď mu v zápale výkladu a gestikulácie začala vytŕčať z rukáva odopnutá časť trakov. Bola to nezvyčajná a chúlostivá nepríjemnosť, ktorá ho na chvíľu ohromila, no potom mu priniesla radosť z improvizácie a z toho, že sa nepokúšal svoj komický problém zahladiť, ale sa ho odhodlal ešte väčšmi zvýrazniť a rozvinúť.

– Ak je smiech, – hovoril, – prejavom uvoľnenia a potešenia, potom treba fakt, že vyučujúcemu začnú pri výklade novej látky vytŕčať z pravého rukáva traky, privítať ako pozitívny, z hľadiska duševnej hygieny a celkového zdravia priaznivý jav. Málokto z pedagógov však tento typ hygieny doceňuje, naopak, práve pedagógovia úzkostlivo dbajú o to, aby v ich oblečení bolo všetko v poriadku. Priznám sa, že ani ja nie som v tomto smere výnimkou. Z uvedeného hľadiska bola vždy mojou najväčšou slabinou košeľa. Koľko ráz ma už na rozličných oslavách a svadbách dobromyseľní a spriaznení ľudia odvolali nabok a dôverne ma upozornili, že mi spod saka vytŕča košeľa. A manželka? Tá, keď som niekde odchádzal, sa ma vždy pýtala: Doklady a peniaze máš? A vreckovku? A potom k tomu ešte zakaždým dodala: Pozor na košeľu. Ona ma v boji s košeľou nahovorila aj na traky. A výsledok vidíte sami.

Spomínam si, – pokračoval Sakmár po krátkej pauze, – ako nám kedysi na seminári z didaktiky jazyka istý docent hovoril, že niet v rámci vyučovania takej chúlostivej situácie, ktorá by sa pri aprobácii slovenčina nedala jazykovo, v danom prípade odborne využiť. Platí to aj o iných jazykoch, vravel, lebo jazyk, reč, to je magická vec, ktorá sa dotýka všetkého a so všetkým súvisí. Bol to jazykový fanatik. Svoju teóriu demonštroval dokonca i na umelom chrupe. Z tohto hľadiska by mohla byť vhodnou témou aj košeľa. Je to tak preto, že košeľu si ľudstvo veľmi obľúbilo. Platí to najmä o poslednej košeli. Keď ju ktosi niekomu daruje, to už čosi znamená, – povedal Sakmár a potom začal rozoberať otázku, prečo sa z oblečenia práve košeľa stala symbolom poslednej hodnoty.

– Spodná bielizeň, – vravel, – sa na takúto funkciu rozhodne nehodí. Spodná bielizeň je veľmi delikátna vec, a preto nemá na verejnosti miesto ani po praktickej, ani po symbolickej stránke. Zato však bez košele by sa človek na niektorých miestach spoločensky úplne znemožnil. No neplatí to o celej košeli, konkrétne sa to nevzťahuje na jej spodnú časť, ktorá má, už neraz som sa o tom presvedčil, znevažujúci charakter, akoby práve ona patrila k spodnej bielizni a svojou existenciou rozdeľovala košeľu na vrchnú, reprezentatívnu, a spodnú, menejcennú, nedôstojnú časť.

Keď porovnal košeľu s kabátom a chcel sa pustiť do železnej košele, pocítil, že je toho už priveľa, že by sa v tejto chvíli žiadalo tému košele nejakým odborne i školsky prijateľným spôsobom už skončiť.

Sakmár mal sklony rozprávať len tak, voľne a nezáväzne, vymýšľať si, preháňať a zveličovať, no v tomto rozprávačsky priaznivom prostredí, založenom z veľkej časti na počúvaní, to veľmi nešlo. Ak sa predsa len nezdržal, musel dať svojmu rozprávaniu také zameranie, aby aj u tých, čo striehli na chyby a previnenia vyučujúcich, vyvolal dojem, že toto jeho nezáväzné rozprávanie je súčasťou látky alebo širšej teoretickej prípravy, ktorá v podobe akýchsi päť- alebo desaťminútoviek patrí i do tematicky odťažitého vyučovania. Preto si dal záležať, aby v jeho improvizácii boli aj také prvky, ktorých by sa pri spätnom teoretickom rozbore mohol chytiť. Tento postup mu nerobil nijaké zvláštne ťažkosti, mal preň isté dispozície i pohotovosť, k akej sa niekedy vypracujú tí, ktorí vďaka svojej nepraktickosti a iným nedostatkom musia v oveľa väčšej miere než ostatní využívať fantáziu a rozličné kombinácie na riešenie netypických situácií a zmierňovanie toho, čo ich postihlo. Občas však, či už z odporu k preberanej látke, z odporu k odcudzeným vedomostiam, alebo len z čírej recesie neodolal ani rozprávaniu, ktoré veľa možností na spätnú odbornú interpretáciu neposkytovalo a dalo sa pred študentmi odôvodniť skôr – tak to Sakmár zväčša aj robieval – potrebou duševného rytmu a psychického uvoľnenia, v ktorom sa naberajú sily na náročnejšie sústredenie.

To, čo hovoril o košeli, sa pokúsil uzavrieť odbornými poznámkami o frazeológii, no teoretická vážnosť nešla dokopy s vytŕčajúcimi trakmi, pri ktorých, prišlo mu na um, by sa mohol zaoberať synonymiou. Preto začal frazeológiu zľahčovať grotesknými súvislosťami železnej košele a zľahčujúco postupoval aj pri synonymii. Dal si dole kabát a povedal, že zo synonymných slov traky, plecnice a hozntrágle, označujúcich predmet, ktorý si práve zapína, mu je najbližšie nespisovné slovo hozntrágle. Má ho rád podobne ako slovo meltonky najmä kvôli svojmu dedovi.

K dedovi sa dostal aj vtedy, keď v rámci administratívneho úvodu hodiny našiel a vzápätí zasa stratil puzdro s písacími potrebami. Na pozadí veselosti, ktorú tým v triede vyvolal, sa najprv rozhovoril o vlastnej a potom o dedovej roztržitosti. On zašiel v tejto oblasti spomedzi Sakmárovcov najďalej, lebo si v hlbokom zamyslení nad problémami sveta pomýlil vlastný dom s domom tretích susedov.

– Volali sa Brančipovičovci, – vravel Sakmár. – Brána odomknutá, dvere otvorené, dom prízemný ako náš, nijaký pes, ktorý by roztržitého človeka upozornil, že nie je čosi v poriadku. Tak prenikol až do kuchyne. Sadne si za stôl a trocha vytrávený borovičkou sa pustí v zadumaní do rožka. Zrazu zbadá starú Brančipovičku a po nej aj ďalších Brančipovičovcov. Tých, ktorí boli práve doma. Kývne hlavou na pozdrav. Ale vás tu je, pomyslí si, čo sa stalo?! A pokračuje v rožku. Vždy pokladal Brančipovičovcov za trocha čudných ľudí. Už len také priezvisko, hovorieval, musí prv či neskôr zanechať na človeku stopy. Odrazu začul, že Brančipovičovci si čosi šepkajú o jeho opitosti. Piť pil, ale opitosť? To už je priveľa! Nahrnú sa sem a začnú ho ohovárať? Keby nemal miernu povahu, tresne päsťou po stole. Všetci Brančipovičovci v papučiach, šepkajú si, žmurkajú na seba alebo sa bezočivo dívajú na jeho topánky zvané meltonky. Akoby čakali, že sa aj on prezuje. To veru nie! Také niečo on málokedy robieval. Tvrdil, že patrí ku generácii, ktorá v topánkach aj spávala. Aspoň na fronte. A predsa sa napokon vyzul. A keby len vyzul! Keď zistil, že nie je doma, ale u neobyčajne čistotných Brančipovičovcov, ktorí majú koberec ešte aj tu, v kuchyni, dal si dole topánky a bosý, iba v podkolienkach, prešiel v šoku až domov.

Príjemne sa cítil Sakmár pri tomto rozprávaní, a preto ho pod rozličnými zámienkami postupne zaradil i do iných tried.

Koniec ukážky