Mária Modrovich

Lu & Mira 

(Ukážka)

Elektronická kniha

Title: Lu & Mira
ISBN 978-80-8108-035-7(slovak edition)

Copyright © Mária Modrovich, MMXI
Cover © Michal Huba, MMXI
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXI
First edition.

All rights reserved.

I.
Lu

Po povodniach

Pozorovala som ťa, keď si domov vláčila tašky plné mäsa. Ako dobrá dcéra som odbaľovala papier nasiaknutý krvou a ukladala kotlety do vrchnej zásuvky v chladničke, tesne pod mrazák. Vždy som sa ťa chcela opýtať, či ti niečo nepripomínajú, ale tú otázku som si v hlave položila toľkokrát, že stratila silu. „Hlúposť“ — predstavovala som si, ako mi hovoríš, že moja otázka je hlúpa a že to je dôvod nechať ju nezodpovedanú.

Ostávalo mi len sliediť za tebou po dome, čakať na najmenší, potlačovaný prejav ľútosti alebo aspoň hnusu, skrytú slzu alebo zachvenie tvojich dlhých, kedysi elegantných prstov.

A vedela som, že všetko sliedenie je zbytočné — vždy si bola majster v schovávaní svojich emócií, schovávala si ich úplne, aj pred sebou, alebo možno najmä pred sebou. Tvoje city musia byť doteraz uložené na dne zamrznutej diery za domom, kde si skladovala mäso.

„Tunajší vzduch robí Júlii dobre, na alergie,“ hovorievala si bývalým kolegyniam, čo prišli na návštevu z mesta, čo pili čerstvé ovčie mlieko a predstierali, že obdivujú tvoju odvahu. Ako malá som bola alergická na mestský prach. Tu som alergická na seno, hnijúce lístie, kvety a kvitnúcu trávu, ešte aj na tmel v škárach tejto jaskyne, ktorú voláme dom. V posledných rokoch sa kolegyne začali objavovať znova, pýtali sa, prečo si sa nevrátila do mesta, teraz, keď je tvoj manžel už tri roky nezvestný. Alergie, jasné. Aj ja som ti verila, dosť dlho som ti verila a napriek tomu som tvoje rozhodnutie nenávidela. Ktovie, či ti ony verili, pekné priateľky z mesta, alebo či si cestou dole do doliny, keď sa ich biele tenisky šmýkali po blate, hovorili: „Tá bláznivá hipisáčka! Zamiluje sa do divocha s mocnými ramenami a nakoniec ostane v horách sama s deckom. Prečo sa nezbalí a neodíde?“

Nikdy by si sa nezbalila a neodišla, však, mama? To by znamenalo, že si sa rozhodla nesprávne, a ty predsa nerobíš nesprávne rozhodnutia. Aj po smrti budeš dokonalá, nebude treba ani pitvu — nič zvláštne by nenašli, keby ťa rozrezali, len orgány zoradené presne podľa predpisu, ako prierez figuríny na hodine biológie.

A pred povodňami si aj tak nemohla odísť…

Som tvoj presný opak, mama — ja som zmätok. Myseľ mi beží naraz desiatimi smermi. Tichá horúčkovitosť môjho tela ti je cudzia. „Choď niekam, Júlia. Rob niečo,“ hovorila si mi. „Zbláznim sa z teba.“ Ale neznela si ako niekto, kto sa išiel zblázniť.

Len jedlo ma upokojovalo. Vždy, keď si ma poslala po niečo do udiarne, zdržala som sa, vdychujúc vôňu mäsa. Bolo tam pusto a pokojne. Odkrojila som si koliesko z klobásy hojdajúcej sa mi pri tvári a potom, neschopná odolať, večne hladná, večne vinná za ten hlad, som si odkrojila ďalšie koliesko, z ďalšej klobásy. Začala som vzadu a postupne sa prepracovala naspäť k dverám, až kým nemali všetky klobásy zase rovnakú dĺžku.

„Kde si bola tak dlho?“ pýtala si sa.

„Napchávala sa mojím mäsom,“ povedal divoch.

Želala som si, aby si aspoň na minútu pocítila moju vnútornú paniku, neustálu roztrieštenosť. Roztrieštenosť, ktorá nútila moje nohy kmitať, aj keď som sedela, roztrhať každý papier na miniatúrne kúsky, rozsypať každé vrecúško cukru.

„Všetko zničíš, dievča,“ povedala si raz pokojným, takmer znudeným tónom.

Je po záplavách a ja som prišla do mesta ranným vlakom — teda: vlak odchádzal ráno, ja som pricestovala poobede. Mesto je pre mňa cudzie, ale nútim sa vnímať ho ako neurčito povedomé.

Aby som zabila čas, idem do staničného bufetu. Hrozné miesto plné hrozných ľudí. To je povedomé. Objednám si čaj a tlstý barman sa na mňa usmeje svojím slizkým úsmevom a pýta sa, či chcem aj rum.

Rum do čaju? Než stihnem povedať „Nie, ďakujem,“ poviem „Áno,“ automaticky, akoby som bola jedna z miestnych postavičiek, zo štamgastov, čo nikdy nepijú čaj bez rumu. Chcem si sadnúť k stolu, ale voľná je len barová stolička na kraji baru, tak si tam odnesiem šálku s čajom a barman za mnou dobrosrdečne postrčí horčičák s rumom.

„V meste za prácou?“ opýta sa bez toho, aby zdvihol ťažké viečka.

„Dúfam, že za zábavou,“ poviem ja.

Prikývne, s úškrnom, a nechá ma tak.

Tak, mama, čo navrhuješ, aby som urobila?

Nikdy ti nenapadlo, že by na to mohli prísť. O mojom mlčaní si nepochybovala. Vedela si, že na mňa sa môžeš spoľahnúť.

Prešli tri roky a teraz tie povodne… Voda vypláchla nejednu starú mäsovú jamu.

A ja som v meste, aby som proti tebe vypovedala. Alebo možno nie. Ešte som sa nerozhodla.

Zdvihnem rum k ústam a vtedy niekto otvorí tenké sklenené dvere a do baru sa vhrnie ľadový vzduch. Alkohol mi podráždi sliznicu, nozdry sa stiahnu. Rovnaký pocit, ako keď ste ma s divochom vtedy raz vzali lyžovať. Mala som deväť, možno desať rokov, strašne mrzlo, a keď sme sa konečne dostali do horskej chaty, objednal tri čaje a tri rumy, aj pre mňa rum. Myklo ťa na stoličke, ale neprotestovala si. „Proti zime,“ povedala si mi. Rozkašlala som sa pri prvom dúšku, myslela som si, že sa mi nos rozpúšťa zvnútra, že hádam aj oslepnem. Zasmial sa, naraz vypil svoj rum a postavil predo mňa nedotknutý čaj — mala som teda dva čaje a jeden rum.

Viem, čo povieš, keď po tebe pôjdu. Naznačíš, že si to urobila kvôli mne. Najprv „tie alergie“, potom „všetko ostatné“. Povieš, že si ďalej nemohla znášať, ako sa správal ku mne, alebo možno postačí tvoj hrdý pohľad a mlčanie, interpretované ako prejavy citov, ktoré si bola nútená v sebe pochovať. Noviny budú písať o matkinej guráži, ľudia budú špekulovať, že to vlastne urobila dcéra, ty ju len kryješ, také sú materinské pudy. Áno, mama, ľudia ti na to skočia.

A ja? Ja ťa budem celý čas pozorovať, budem čakať na najjemnejší záchvev, na najmenšiu slzu.

„Ešte rum?“ Barman sa to opýta zrazu, opýta sa to tak, akoby ma poznal roky, a doleje mi skôr, než stihnem prikývnuť.

A čo na to karimatka?

Keď Anton odchádzal, trval na tom, že si okrem svojich vecí vezme aj presnú polovicu spoločných vecí. Júlia ho chápala — cítil sa ublížený jej rozhodnutím a chcel akú-takú spravodlivosť. Ona ho vyhadzuje z bytu, tak nech si nemyslí, že jej tam nechá obidve karimatky! Takto nejako to, v záchvate hnevu, ťahajúc z bytu stolček od jeho rodičov, verbalizoval.

Júlia síce bola chápavá, ale hysterické reakcie Antonovi zazlievala. Čo je to za chlapa, čo vezme žene mikrovlnku, jednu z páru kempových stoličiek, jednu palmu v kvetináči, ktorú, mimochodom, polievala vždy len ona, a jeden z dvoch malých obrázkov, čo si kúpili na Ramble v Barcelone? — vyratúvala Júlia zúrivým polohlasom, sediac večer na gauči pred holou stenou. Ešte predvčerom tam stál televízor — nanešťastie, tiež darček od Antonových rodičov.

Anton mal minulé Vianoce, čiže pred piatimi mesiacmi, dvadsaťdeväť. Od Júlie je starší o pol roka. Nie je vysoký a nie je ani blonďák. Zato má modré oči, ktorých veľkosť a krásu Júlia ocení až po jeho odchode, a atletickú postavu. Sezónnym športom sa venuje s trochu väčším nasadením ako bežný mladý muž v jeho veku a nevyhýba sa súťažiam, naopak, dalo by sa povedať, že súťaže vyhľadáva. Aj Júliu vždy vyzýval na rôzne formy merania si fyzických síl a vždy sa úprimne tešil, keď vyhral. Nie je vylúčené, že tým prispel k Júliinmu odcudzeniu. Anton to však nevidí. Pre neho ostáva Júliino rozhodnutie nečakané, nepochopiteľné a nespravodlivé. Z nedostatku iných vysvetlení je náchylný veriť, že Júlia mu bola neverná, a vyhráža sa, že „tomu hajzlovi prijebe, ak ho niekedy stretne“. Tu treba zdôrazniť, že za normálnych okolností je Anton slušný človek s vyšším vzdelaním, ktorý ctí svojich rodičov a v nedeľu im pomáha s nákupmi.

Palma, ktorú si Anton odniesol, je v skutočnosti yucca elephantipes strednej veľkosti. Jej obľúbené farby sú zelená a hnedá. Cestou do garáže, trasúc sa pod Antonovou pazuchou, sa oprávnene obávala, či prežije bez Júliinej lásky. Čo ak v Antonovej šedej domácnosti príde o svoje nežné meno Palmička? A ako si zvykne na nový režim? Júlia ju síce polievala neorganizovane, nula- až dvakrát do týždňa, ale chatrné zdravie si Palmička priniesla už z Ikey. Anton ju raz omylom oblial budišskou minerálkou, vtedy ožila, zmobilizovala všetky svoje sily a začala sa zaoberať praktikami new age. Silou autosugescie takmer mutovala na kaktus. Možno jej vtedy Anton zachránil život. Na druhej strane: ak by naňho Júlia nebola vrieskala, že treba poliať kvety a že nemôže všetko robiť sama, ktovie, ako by to bolo celé dopadlo. Palmička teraz sústreďuje celú svoju vnútornú energiu, aby dokázala zmutovať na úplný kaktus a zachránila sa tak pred istým vyschnutím.

Televízor je nadšený. Čo sa nových vlastníckych pomerov týkalo, na začiatku nemal preferenciu. Po kratšej úvahe sa potešil, že pripadne Antonovi, lebo Anton najčastejšie pozeráva futbal a vôbec, takmer všetky relácie venované športu. Zápasy naživo a zo záznamu občas prestrieda filmom o vojne alebo o prírode. To sa dá zniesť, aj keď Televízor nie je fanúšik dokumentaristiky. Len momentálne je trochu rozladený, sám nevie prečo. Možno je to predtucha: ukáže sa, že sa mu občas predsa len zacnie za dotykom hladučkej prachovky v Júliinej ruke.

Karimatka, čo ostala Júlii, prerevala za gaučom niekoľko dní, kvetinový poťah sa jej vydúval ako lodná plachta. Neznáša záhaľku a aktivity v interiéri a vie, že s Júliou ju čaká maximálne nejaký pilates. Ak by to malo byť podľa Karimatkiných predstáv, každý víkend by sa chodilo stanovať. Pri ohníku by sa opekala klobása, pil by sa fernet s pivom, balili by sa voňavé jointy. Karimatka občas tajne hulí, na červenej kvetinke v pravom hornom rohu poťahu má prepálené koliesko. Podozrieva Júliu, že čoskoro si niekoho nájde. Božechráň, aby to bol niekto podľa Júliiných predstáv… Posledné mesiace pred rozchodom ju Karimatka počula ziapať na Antona, že chce „muža, ktorý okrem autobazára občas zájde aj do divadla“.

Karimatka aj Júlia budú ešte prekvapené, keď spolu za gaučom nečakane objavia zabudnutú plechovku so — ako sa ukáže — stále opojnou mariškou. Táto udalosť ich na nejaký čas zblíži.

Tá Karimatka, ktorá odišla s Antonom, je tiež úplne na nervy. Obsesívne sa zaoberá hygienou a výzorom. Anton ju už stihol obtrieť o neumyté dvere svojho storočného Peugeota a ktovie, čo bude nasledovať. Karimatka sa modlí, aby ju Anton používal len na ľahký strečing. Hlavne nech sa na nej nespotí. A nech nemusí ísť do prírody! Keby sa tak mohla vrátiť k lenivej a čistotnej Júlii… K ľahkým drogám má táto Karimatka ambivalentný vzťah. Grilná ulica č. 23 sa z rozchodu Júlie a Antona úprimne teší. Naivne si myslí, že sa skončili časy ovracanej fasády. Stará prudérna Grilná často okoloidúcich nudila rečami o tom, že za jej mladých čias niečo také nebolo možné. Tým myslela Manowar, metalovú kapelu pýšiacu sa titulom „najhlučnejšia na svete“. S Antonovým odchodom sa naozaj zbaví bujarých večierkov s hlučnou hudbou. Vracať z okna sa ale bude. A ešte ako!

Najhlbšiu depresiu nemá ohrdnutý Anton, ako by sa na prvý pohľad mohlo zdať, ale Tenisová raketa, ktorú si odniesol. Raketa je totiž do Júlie zamilovaná. Keďže nikdy nedošlo k naplneniu vzťahu, udržala si o Júlii značne zidealizovanú predstavu. Za zavretými dverami šatníka nemohla počuť Júliine výbuchy zlosti, obyčajne zvaľované na predmenštruačný syndróm. Ak aj bola svedkom slovných útokov na Antona, nahovárala si, že Júlia pri ňom trpí a vlastne miluje ju, Raketu. V tmavom kúte šatníka celé dni vykladala Pavúkovi o Júliiných zelených očiach a bielych zúbkoch. Júlia na ňu vždy bola milá — na rozdiel od Antona ju ani raz nehodila o antuku. Nie div, že Raketa si mylne interpretovala niektoré v skutočnosti bezvýznamné gestá.

Z Rakety sa stane zatrpknutá stará dievka, ktorá bude robiť Antonovi napriek, až kým ju nevymení. Jej osud vraj vo finále nebude nepodobný tomu Júliinmu.

Imigrant nouveau

Lode sú pasé. Priletíš.

Cestou z letiska si zľahka znechutený. Toto sú fakt tie žlté taxíky? Niekto pred tebou musel na sedadle jesť bagetu. Šofér má turban a volá sa Muhammad, určite je terorista. Keď sa ti prihovorí, robí to, aby odpútal pozornosť, keď telefonuje, dostáva inštrukcie. Snažíš sa pôsobiť priateľsky.

Chcel si lacný a pekný hotel, táto diera vôbec nevyzerá ako na fotkách z webu. Recepčnej nerozumieš ani slovo. Úplná krava.

Každému rozprávaš, aká zlá je káva. Vodová, riedka. Kde tu človek dostane poctivé preso?

Si spokojný so svojím štýlom — máš gule byť iný. A nosiť malý klobúčik.

Vo vrecku máš Sprievodcu-nie-pre-turistov a vieš presne, čo chceš vidieť. Trochu ťa prekvapí, koľko ďalších ľudí vie o tajných miestach. Po tom, ako sa prelakťuješ cez nakupujúce masy v Century 21, potrebuješ drink. Dáš si ho niekde, kde je to ozaj nekomerčné, napríklad v Meatpacking District.

Keď si objednávaš pivo, zanovito vyslovuješ názov v hochdeutsch, pražskej češtine alebo falošnej flámčine. Objednávaš u pikolíka, tiež zanovito. Nerozumie ti ani slovo. Etnikum, z ktorého chalan pochádza, okamžite zaradíš do skupiny idiotov s jediným zmyslom existencie: robiť ti zo života peklo. Už vieš, prečo je táto krajina v kríze.

Tvoja lokálna spojka navrhne, aby ste sa stretli na Avenue C. Spýtaš sa, či je to blízko centra. Pod centrom máš na mysli časť mesta okolo tvojho lacného a nie príliš pekného hotela na Times Square. Vo svetle neodpovedania na jednoduchú otázku sa aj zo spojky pomaly, ale iste stáva imbecil.

Najviac sa ti páči kaviareň Pain Quotidian, presnejšie pobočka blízko tvojho hotela. Dávaš si tam raňajky aj popoludňajšiu kávičku — už sa tam cítiš ako doma. Nemohli by ste sa radšej stretnúť tam?

Do East Village ideš pešo, a preto meškáš 50 minút. Si úprimne prekvapený, že ti to trvalo tak dlho. Na mape to vyzeralo ako kúsok. A ty si predsa rýchly chodec.

Nenechávaš tringelt. Po prvé, obsluha je buď pridrbaná, alebo naopak, príliš servilná, po druhé, si zvyknutý na zaokrúhľovanie. Prečo by ťa mali zaujímať miestne platové pomery? Prečo by si sa ty mal prispôsobovať? Môžu byť radi, že si sem prišiel míňať prachy. Hotelový štandard radšej nespomínajme, zbytočne by si sa rozčúlil.

Celé mesto smrdí. Naozaj nerozumieš, prečo majú vrecia so smeťami na ulici. Prečo?

Popri usrkávaní plzničky rád riešiš politiku. Toľko svinstva na Blízkom východe. Prečo sa vlastne Amerika do všetkého stará? A ako sa dá s klimatickými zmenami vyhrať nobelovka za mier? Teší ťa, že si svojich amerických priateľov dostal do úzkych. To ich naučí rozmýšľať!

Ostali vôbec v Egypte nejaké pamiatky? — divíš sa nahlas. Áno, bol si v Metropolitnom múzeu. Umenie miluješ. Aj keď… ak by si mal porovnávať s Louvrom, Tate, D’Orsay… buďme úprimní, človek ťažko nájde niečo lepšie.

Cestou naspäť do hotela sa znovu vyhneš metru. Videl si fotky na nejakej výstave — samé grafity a divní ľudia. Miestnej podzemnej doprave jednoducho nedôveruješ. Ešte by si vyletel do luftu.

Desať minút kráčaš opačným smerom, ako je hotel. Bojíš sa ľudí na ulici, čo sa rozprávajú sami so sebou.

Tentoraz sa necháš nahovoriť a nasadneš na Efko. Tašku si pridŕžaš oboma rukami. Máš v živej pamäti, ako ti na Ramble ukradli foťák uprostred dňa. Teda v tomto vlaku a s týmito postavičkami by si sa nechcel ocitnúť po zotmení. Chlapík sediaci oproti má na otrhaných šatách nespočetné množstvo zrkadielok. Vždy, keď sa jeho mäsité telo pohne spolu s vozňom, zrkadielka ťa oslepujú. Usmieva sa, obávaš sa, že na teba. Po schodoch zo stanice bežíš.

Spravíš presne päťdesiatosem fotiek Katz Deli a najrôznejších požiarnych schodísk, kým sa konečne dostaneš na miesto stretnutia s priateľmi. Nemôžeš tomu uveriť, ale všetci, rovnako ako ty, majú károvanú košeľu a čižmy. A malý klobúčik.

Po pätnástich minútach nenápadného pozorovania sa začneš cítiť nesvoj. Košele priateľov sú štýlovejšie, farby výraznejšie, vzory také audacious! Že audacious znamená odvážny, si sa naučil z literárnej eseje, ktorú si čítal na hodine Kreatívneho písania I. V bolestnom momente pravdy všetko pochopíš — nosíš káro z minulej sezóny.

Našťastie si talentovaný. Prišiel si sem preraziť, ty to dokážeš. Komu by však bolo napadlo, že títo ľudia sa zapoja do tvojej miniprednášky o Čechovovej Majej žízni? Myslel si si, že sú to všetko len čašníci.

Chvíľu zvažuješ, či by si prednášku nemal skúsiť ešte raz, s Rilkem.

Nakoniec ostaneš pri hulení jednej marlborky za druhou, informujúc prítomných, že je kriminálne, aké sú v Amerike cigarety predražené. A čo má byť s tým zákazom fajčenia v reštauráciách? Fuck that.

Cestou do poľskej reštaurácie, kde pracuješ, sa cítiš vo forme — tvoja košeľa a obtiahnuté džíny sú podľa poslednej módy.

V robote si ako prvé dáš kávu. Prekvapkávanú. Do veľkého hrnčeka.

Preklínaš každú turistickú sviňu, čo ti nenechá tip. Načo sem vôbec lezú. Každý predsa vie, že čašníci žijú z prepitného.

Haló, tu nemôžete fajčiť!

Idioti.

Konečne sa ti skončila šichta.

Už to nepotrvá dlho a asistentka literárneho agenta, čo si s ňou flirtoval na plese nezávislých vydavateľstiev, ti iste zavolá a povie, že sa jej tvoj rukopis ohromne páči. Je to love story o chlapíkovi, čo príde do Ameriky aby prerazil a —

Zasmeješ sa na páriku Francúzov, ktorí sa márne pokúšajú zistiť, akou trasou ide sobotné Kvéčko. Nahlas.

V metre.

Plnom bláznov ako si ty.