Michaela Rosová

Dandy 

(Ukážka)

Elektronická kniha

Title: Dandy
ISBN 978-80-8108-028-9 (slovak edition)

Copyright © Michaela Rosová, MMXI
Cover © Jana Bálik, MMXI
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Rozpočet

Ideme teda? volá na mňa z izby.

Mňa sa pýtaš?! volám naspäť. Ja som pripravená.

Odo dverí ho úkosom pozorujem. Z hŕby neporiadku na zemi vylovil svoje pekné topánky, kožené topánky na podpätku, nenáhlivo sa obúva. Ešte vrch, aby všetko ladilo. Červený cylinder, červená šatka. Dôkladne si začne prezerať svoje saká na stojane. Siahne po čiernom, poláska jemnú šedú výšivku, zamračí a zamyslí sa.

Ole, vzdychám, takto sa nikam nedostaneme.

Kým zamyká, zbehnem dve poschodnia. Na konci takmer šliapnem na mača. Túli sa ku schodu, smutné, vychudnuté.

Čo tu robí?! zvrieskne Ole, len čo ma dobehne.

Ole, podľa mňa to vôbec nie je vaša mačka.

Hmm.

Vážne. Vaše sú obe viac biele než čierne.

Blbosť. Určite je naša. Určite vybehla, keď niekto vchádzal alebo vychádzal. Alebo si sama otvorila, viem ja? Pozriem sa hore.

Chvatné kroky.

Obrátim sa k mačke. Zauvažujem, čo by som spravila, keby sa zviera rozbehlo.

Ole od prahu: Jedna chýba, musí byť naša, skús ju vyhnať smerom nahor!

Vyhnať nahor, aha. Vytiahnem ruky z vreciek, dvakrát kývnem jej smerom a zamumlem pár povzbudivých slov, ale mačka hľadí inam.

Ole je zasa pri nás, podoberie ju špičkou topánky: nešlo by to? Nešlo. Naozaj ju bude musieť skrátka chytiť za kožuch a strpieť ten dotyk celé dve poschodia. Dívam sa naňho, pobavene sa uškŕňam. Takto ho vidím prvýkrát a je vskutku rozkošný.

Vykročíme k zastávke.

Podľa mňa to nie je vaša mačka, Ole. Dovliekol si si domov cudzie zviera.

Je tma a chladno a daždivo. Je úplne hnusne. A ani sa tak skoro nevyčasí. Annabelle sedí na zemi, na koberci, pri nočnom stolíku, hľadí na náprotivnú stenu, na policu. Míňajú sa jej vločky. Ráno si bezpodmienečne musí kúpiť viac vločiek. Ráno bude štvrtok, vo štvrtok ráno bývajú na Hakescher Markt stánky s biopotravinami. To by bolo výborné! Na to by si ale musela privstať. Bude sa jej chcieť? A na bicykli? Ak bude takto, chladno a daždivo...

Vystrie si nohy a celými dlaňami pomaly prechádza od stehien po členky a naspäť. Unavená, určite je unavená. Nie z práce; ešte od včerajška. Niečia narodeninová oslava, cudzí byt. Veľa vypila, hneď na začiatku. Keď sa vyvracala, bolo jej lepšie. V jednom kresle s Olem. Na nikoho naokolo nedbal; vsunul veľkú dlaň pod košieľku; odfrnkla gombička. Druhou rukou ju schmatol pod hrdlo, zavrátil jej hlavu dozadu. A smial sa. Aj ona sa smiala. Páčilo sa jej to.

Mne nič nepovedala. A prečo by aj mala? Aj tak sa všetko dozviem.

Z ulice zvonček električky. Dvestodvanástka, z námestia, ponad rieku, smerom k Oleho domu. Pešo sotva dve minúty. Tam Annabelle dosiaľ nebola, tak ďaleko nedošla. Čoskoro dôjde. Obed a víno rosé. Ešte o tom nevie.

Ten dom stojí za ostatnými, zastrčený za uličkou a malým trávnikom a šnúrami na bielizeň. Najlepšie ho vidno od rieky. Je sám, neprilepený k žiadnemu inému, ťažká odhodená kocka, akoby bez základov. Vnútri krehko. Schody krehké; vymyslené pre mačacie labky, nie pre Oleho podpätky; mohli by sa zrútiť a človek by sa potom musel plaziť popri stene. To sa mi často snívalo, často v hlave opakovalo, že ma naháňa mačka. Neviem, prečo by som sa mala báť mačky, a predsa som utekala. Často sa mi snívali takéto vymleté krehké domy s nepevnými schodiskami, a teraz sem, práve do takého, denne chodím, do druhej izby Oleho bytu, s výhľadom na tie šnúry a trávnik a uličku. Mačky mu nepatria, sú Mirine. Miru nemáme radi. Miru nemá nikto rád, ale nájom platí. Keď sa vraciame z nočných prechádzok, chodíme sa na ňu dívať ako spí. Ak nespí, slúži nám ako publikum. Ole ma vyzlieka, na krk mi pripína vybíjaný obojok, trasiem sa od zimy a on sa už teraz pridusene chichoce. Vezme reťaz a ťahá ma trikrát cez celú chodbu, nakúka Mire do izby: sleduje nás? Ak nás nesleduje, nie je to žiadna zábava!

Ak sa omrzí, vojde za ňou a zoširoka jej vykladá o technike kresby a význame rudky a nemožnosti umývať riady viac než raz za štvrťrok. Ja si reťaz obkrútim cez predlaktie a idem si umyť zuby. Mirine mačky skáču po kúpeľňových poličkách, plížia sa popri zrkadle a prskajú, keď na ne šplechne kvapka.

Pred týždňom ešte nebolo škaredo: jeseň ako z kalendára, teplá a bezoblačná. Pred týždňom sme sa ešte takmer nepoznali. V divadielku sa uvádzala hra pre deti z detských domovov, o živote v prírode. Annabelle v úlohe zajaca, Ole ako krtko, ja ako strom, pôvodne čarovný.

Ole to predstavenie neznáša. Nechce byť krtko.

Annabelle sa teší, keď sa tešia deti.

Strom čarovný sa po prvých ohlasoch od dozoru zmenil na strom obyčajný. Úplne stačia hovoriace zvieratá, povedalo sa; má to byť predsa poučné, jasné a aspoň trochu realistické. Nedbám. Hlavne, že je to nemá rola.

Pred týždňom sme prvýkrát zostali spolu na obed. Zhovárali sme sa o mäse. Annabelle raz bola na výlete v Afrike a tam im v rámci safari ukázali, ako leopard žerie antilopu. Nezabil ju jedným ťahom, rozprávala nám Annabelle so zatajeným dychom: umierala pomaly, veľmi, veľmi pomaly. Pietne sme sa odmlčali. Ole sa zľakol, či sa nerozplače. Čo by si počal s plačúcim zajacom? Nestihli sme sa prezliecť. Iba čo si Ole zložil letecké okuliare. Letecké okuliare a čierna plavecká čiapka. Krtko. Umierala pomaly. Ten zvuk nebol zvierací a nebol ľudský.

To je úplne jedno, ozval sa vtedy po chvíli. Zvieratá nepoznajú úzkosť zo smrti, nevedia, čo to je, žiadna dráma.

Ako môžeš vedieť? zamiešala som sa. Ako môžeš vedieť, čo sa deje v hlave zvieracej?

V hlave zvieracej... Dnes fakt perlíš.

Nenáhlivo si natlačil cigaretu do špičky: Poďme von.

Je prichladno, namietla som. Nikto ma nepočúva.

Ja mäso nejem, pokračoval Ole. Princípy sú mi ukradnuté, iba keď si pomyslím, že som práve zhltol kúsok mŕtvoly, okamžite dávim. Fakt dávim. Predvčerom som dávil pri stánku s rýchlym občerstvením. Už s tým končím. S mäsom skrátka končím.

Mohli by sme niekam zájsť, keď je tak pekne, navrhla vtedy Annabelle a ja som potom štvrťhodiny rozprestierala a skladala svoju potrhanú mapu: istotne sa musíme ísť pozrieť do Treptower Park, na socialistický pamätník. Nato Ole povedal, že minulý rok niekto vyskočil z okna ruskej ambasády. Určite ho tam väznili minimálne pol života, určite bol krajne zúfalý; ani novinári si s tou príhodou nevedeli poradiť, do budovy sa nedá dostať a z nej von očividne tiež len oknom. Treptower Park nás nezaujíma, zakončil, pôjdeme do iného parku, odkiaľ je výhľad na celé mesto. Ja už som tam bola, povedala som, a nevidno odtiaľ nič, vôbec to nie je vysoko.

Annabelle si vzala moju mapu a sadla na bicykel. My dvaja sme zamierili k metru.

Zastávka Námestie vzdušných mostov.

Dorazili sme narovnako.

Poobedňajší ruch, striešky kaviarní, kruhy popolníkov a šepot obracaných stránok. Kúpili sme si pivo a bielu čokoládu. Sadli sme si na kopec a ja som povedala, že medzi ľuďmi a zvieratami nie je zas taký rozdiel, že drvivá väčšina ľudstva je príliš tupá na to, aby hĺbala o smrti, a tí, čo hĺbajú, by sa asi radšej mali zabiť. Aj ja sa skôr či neskôr zabijem, jednak preto, že nechcem zostarnúť a oškarednúť, jednak preto, že život nemá zmysel. Ole vyskočil a divoko mával cigaretovou špičkou. Vykrikoval, že napriek tomu musíme žiť, o nič sa neusilovať, skrátka žiť, kráčať a smiať sa a vysmievať sa. Počuješ? obracal sa na mňa, ticho, nástojčivo, a hľadel pritom poza mňa, na mesto: je to tanec, nemá to zmysel a končí to smrťou, musíme tancovať! Je to takmer krásne, počuješ?

Prisunula som sa k Annabelle a odlomila si z čokolády. Kúsky sa mi topili na horúcich prstoch; niečo nám to pripomínalo.

Annabelle, ostrihaj sa.

Ja mám svoje vlasy rada.

Na to sa nikto nepýta. Ostrihaj sa.

Veď raz istotne dole pôjdu. Nebudem takto naveky.

Ostrihaj sa dnes. Teraz.

Išli by ste so mnou?

Dve hodiny sme stáli za oknom kaderníctva a odtiaľ pozorovali Annabelle schúlenú vo veľkom koženom kresle. Keď sa podchvíľou obrátila, spýtavo sa na nás zahľadela, zadusili sme cigarety, vbehli dnu a detsky veselo kričali: kratšie, ešte kratšie!

Myslíte?

Samozrejme!

Tak dobre...

Teraz nemá nič. Požičala som jej svoju čiapku.

Odišla som na svoju hodinu ruštiny a Annabelle si išla kúpiť niečo na oblečenie, lebo strihanie vlasov je vlastne taký nový začiatok. Určite by si mala vybrať nejaké šaty, niečo, hocičo, také, aby to vyvážila, aby zasa vyzerala trochu ženskejšie. Dobre, povedal Ole a ostal s ňou. V obchode sa vtlačil za ňou do skúšobnej kabínky a pošteklil ju rukou v lone a ona pošteklila jeho. Celý obchod počul, ako sa hrali, a možno celé Námestie vzdušných mostov sa obrátilo naruby. Taký vzdych! Ktovie, či nie väčšmi zvierací než ľudský.

Ja som zatiaľ tlačila deťom do hlavy časovanie, sloveso žiť a sloveso poznať a úplne nesymbolicky aj variť a oddychovať. A zajac bol s krtkom v skúšobnej kabínke.

Annabelle si šaty napokon kúpila. Oblečie si ich na ten spoločný obed, o ktorom jej zatiaľ nikto nepovedal. Kúpila si ich asi len zo sentimentu, vôbec nie sú pekné, prsia jej vytláčajú až po bradu.

Toto je moja spolubývajúca, predstavil mi Ole Miru, keď ma prvýkrát dovliekol domov. Ani len jej meno nepovedal, iba dodal: robí čašníčku.

Rukami sme si nepotriasli.

Ja som však videla jej meno na zvončeku a spýtala sa, odkiaľ je, keď to znie tak cudzokrajne. A Ole nato: kdeže! Nemka, z dediny.

Potom sa hádali kvôli počítaču. Mira si vzala jeho počítač. Čo mala robiť? Jej sa nedá pripojiť na internet, požičala si Oleho a on jej ho skrátka barbarsky vytrhne a odnáša si ho preč.

Vtedy som sa Miry zastala a myslím, že odvtedy ma neznáša.

Podrobnosti mi neskôr porozprával Ole:

Boli sme spolu skoro celý večer. Annabelle si kúpila tie šaty, to trvalo, potom sme sa flákali, čo ja viem, potom som odbehol domov a ty si sa vrátila z ruštiny a išli sme do Madonny. Zasa všetci traja. Ty si si nevšimla? Keď sme sa potom lúčili, chcela ma pobozkať, naklonila sa... ty si si nič nevšimla? Ja som sa odtiahol.

Prečo?

Prečo, prečo... Myslel som si: keby si nás zbadala, nechcela by si ísť ku mne.

Hahaha, ja nie som taká.

Posadím sa, odložím popolník z postele a začnem zhŕňať rozdrobený tabak z plachty na zem.

Ole, to je strašné, nie? To muselo byť pre ňu ťažké. Taká intímna chvíľa, v tom obchode, možno sa už v predstavách videla s tebou, a ty sa už o dve hodiny nato vyvlečieš z baru s niekým iným...

Hm.

Annabelle, Annabelle, naša malá, ostrihaná. Naše dieťatko. Od tej stredy v parku, z toho parku, odkiaľ nič nevidno, sa mi zdá, že patríme k sebe všetci traja. Že my aj ju potrebujeme. Aká bola? Musí mať pekné prsia, nie?

Odmlka.

Prsia áno. Ináč je tak trochu chlapčenská. Postavou.

Druhá.

Pohybmi nežná, neznesiteľne nežná.

Tak? Myslela som si. Škoda. Mohli sme sa pohrať.

Pohrať?

Ole potiahne za reťaz. Zvalím sa k nemu, ale hneď sa aj pozviecham:

Poznáš tú rozprávku o princeznej na hrášku? Že ten hrášok cítila aj cez dvadsať matracov? Taký pocit mám v tejto posteli. Taký bordel. Ako v tom môžeš spať? Ja už k tebe nebudem chodiť. Zasa si ma v noci prekladal hore-dole. Akoby nič, len tak. Presunieš ma a o minútu zasa oddychuješ. A ja už nezadriemem. Ole. Čo to je?

Mačacie pazúry na dverách, z opačnej strany.

Štrngot reťaze.

Na tvár nie, Ole, na tvár nie, to nemám ako zakryť. Nie, hovorím!

Ráno, ráno keď pôjdeme do práce, malou alejou, Ole povie, že sa mu občas zdá, ako keby sa všetko dialo kvôli nemu a pre neho, ako keby týchto pár ľudí, náhliacich sa okolo, nemalo iný život a inú úlohu než prejsť tadiaľto desať krokov. Ako kulisa k jeho rannej vychádzke. A keď fúkne vietor a žlté listy sa znesú z vlhkých čiernych konárov, padajú pod jeho nohy, padajú pre jeho potešenie.

Prikývnem. Hlavu mám prázdnu.

Oblohu rozpára stovka vtákov, pomaly, dôsledne.

Kam letia? spýtam sa. Toľké naraz.

Do tepla, povie Ole. Do tepla predsa.

Cez prestávku si zloží svoju plaveckú čiapku a letecké okuliare posunie na čelo, spýta sa zajaca, či by sme sa nestretli v trojici na malý obed. Každý dačo donesie. Pečivo, olivy, sladkosti. Zajac prikývne. Usmeje sa. Niet v tom úsmeve ani stopy po plachosti.

Annabelle si obliekla tmavé vlnené pančušky, k tomu bodkované šaty, vypožičané od spolubývajúcej, a náhrdelník — veľké slnko na šnúrke — a teplé čižmy. Zabaliť sa do kabáta. Na bicykli nešla, vybrala sa peši. Vločky kúpila. So zľavou, za pekný úsmev. Teraz, keď jej vlasy nepadajú do tváre, lepšie vidno jej veľké oči. Oči a pery, plné a vyzývavé pery. Mäso. Plné krvi. V antikvariáte na rohu objavila malú zbierku Hesseho básní. Vzala si. Annabelle má rada poéziu.

Blíženci

// 01 //

V taške mám nožík z Oleho kuchyne a jednu jeho ponožku. Nôž je dlhý, so zúbkami, dnes som mu ho chcela vrátiť. Povedala som: Ole, tu máš, a on sa smial: ty si si naozaj jeden vzala? Strčil mi ho naspäť a zabudli sme naň. S tou ponožkou to vlastne bolo podobné. Obliekala som sa a nemohla napochytro nájsť svoju a on povedal: vezmi si z mojich, a tak som aj spravila, zdvihla som zo zeme na čo mi ruka padla, a utekala na metro. Doma som ju oprala a doniesla mu ju do práce, ale svoju som naspäť nedostala. Možno je rád, že má u seba dačo moje, napadlo mi. Je to ako so zubnými kefkami. Keď som videla jeho, špinavú, rozstrapatenú, povedala som mu: Ole, kúpim ti novú. Asi by som na to bola zabudla, no neďaleko od domu stojí lekáreň a náhodou, alebo to bol osud, mali práve pred obchodom vyložený zlacnený tovar a medzi všeličím iným aj balenia zubných kefiek, po dvoch, detské, s očami a nožičkami, červená a zelená. Kúpila som ich a doniesla, vedela som, že si vyberie červenú. Nikdy by nepovedal, že červená je pre dievčatá. Pred dvoma dňami v práci, pod prístreškom, sme fajčili a chvíľu mlčali, chvíľu tárali hlúposti, a Ole povedal, že sa necíti až tak celkom ako muž, a krátko nato si nalakoval nechty. Nafialovo. A dnes mi sedel na kolenách. Nie je ťažký, ale bolelo to. Ole, máš ostrý zadok, povedala som. Ostrý, ale aký krásny, odvetil s nefalšovanou hrdosťou. Má sa rád. Možno ho nikdy nikto nebude mať tak strašne rád, ako sa má sám. Často sa ma pýta, čo sa mi na ňom páči. Nie preto, že by nechápal, čo na ňom vidím, ale skrátka preto, aby si mohol vypočuť dačo pekné o sebe. Často dokonca rovno povie: poďme sa teraz rozprávať o mne. Ak mlčím, skáče a dupe, hryzie mi líca a divoko sa smeje, opakuje: musíš, musíš, musíš, povedz niečo. V noci sme sa aj o tomto hádali a on potom zaspal. Ja som nemohla, a tak som o piatej vstala a obliekla sa. V kuchyni som si vybrala čistý nôž a sama išla tmavými ulicami k Hermannplatz, k metru. Vôbec to nebolo zlé. Ľudia vstávali. Na prechádzku so psom, po čerstvé pečivo a pomaly do práce. Nikto ma nezastavil. O šiestej som bola doma. Správa od Oleho: snívalo sa mi o tebe, zobudil som sa, a teba nikde. Zadriemala som napokon na dve hodiny. Poobede, keď sme sa stretli v práci, keď mi za budovou na lavičke sedel na kolenách, rozprával mi o tom sne. Vraj sme spolu niekam mali letieť a ja som sa lúčila so všelijakými malými tvormi a okatými stromami a mäkkými predmetmi. Lúčila som sa a on sám stál obďaleč, bol celý pokrytý živými vývratkami, tak to povedal: živé vývratky. Hýbali sa po jeho tele a vyzerali nechutne. Kam sme sa asi tak mohli chystať? Ole vraví, že by sme na Vianoce mali zájsť k jeho starým rodičom, k Baltskému moru. Bývajú rovno na pláži, bude to výborné. Budem sa im páčiť, lebo neberiem drogy a vyzerám zodpovedne, áno, áno, bude to výborné. A prečo vývratky a prečo malé tvory? On vie, vraví, pretože mám také na tričkách a na všetkom, roztomilé veci. Dnes sme schválne kvôli tomu išli na Alexanderplatz: kúpime ti niečo normálne, nemáš päť rokov, opakoval, niečo ti vyberiem. Aj ty sa popozeraj, ale žiadne blbosti, žiadne tváričky a zvieratká a veľké oči, dobre? Dobre. Sám si vyskúšal dve saká, jedno staroružové s drobnou kvetovou výšivkou a jedno krátke, pozlátené. Ja som dostala otrasne priehľadné šaty s volánmi a odkráčala do skúšobnej kabínky. Vliezol za mnou a stiahol si nohavice. Nič sme nekúpili, všetko alebo drahé, alebo škaredé. Ole ukradol saténovú šatku, ale nepáčila sa mu, išiel ju vrátiť a ešte sa pozrieť na tašky; spomenul si, že by sa mu zišla taška. Ja som sa ponáhľala inam, pobozkal ma na líce: kedy sa uvidíme? Neviem, nemusíme na sebe visieť denne.

// 02 //

Musím prísť načas, aspoň raz v živote, dnes, teraz, k nej, prísť načas. Veď dobre, veď to je odtiaľto päť minút, prejdeš cez most, o päť minút si tam. Zatiaľ sa môžeme túliť. Túliť sa. Moje ústa pritúlené k jeho pohlaviu.

A predsa som to stihla. Z balkóna vyletela rukavica. Prúžkovaná. Z nej som vytiahla ďalšiu a z nej kľúče. Štvrté, zakričala Annabelle.

To sa mi páči: zhora sa znesú teplé vlnené ruky, k nohám mi položia kľúče a ja tie ruky, teraz ľahké a bezvládne, odnesiem naspäť, nahor.

Annabelle má na nohách nové topánky, krásne, a pečie koláč, jablkový. Usmieva sa. To je fajn, nechcela by som ju vidieť smutnú. Stáli päťdesiat eur. Primnoho, nie? Ja by som sa cítila previnilo. Ale hej, je však lepšie raz za čas drahé, než šetriť na niečom, čo sa o dva mesiace začne rozpadávať. Pravda. Klopká po kuchyni. Aké štýlové, krásna Annabelle, v minisukni, pančuchách a vysokých topánkach, naklonená nad plechom, vtláča jablká do tmavého cesta, občas mi ponad stôl kúsok podá. Žujem a závidím.

Po dlhom čase sme spolu samy a všetko si rýchlo povieme.

Ja som sa bála, hovorí, že mi ťa Ole zoberie. Skáčem jej do reči: veď aj ja.

Zostaneš v Berlíne? Ole určite chce, aby si zostala.

Ole... Ole už má vymyslené mená pre naše štyri deti.

Štyri? Hahahaha.

Mne sa to tiež zdá primnoho. Všetkého primnoho... Aj toho som sa bála, či Oleho azda nechceš ty. Viackrát som mu hovorila, nech ide za tebou, že sa nenahnevám, že ustúpim. Nebolo to strašné? Nemohla som vedieť. Liezlo to z neho ako z chlpatej deky, čo ste robili, keď som odišla na ruštinu. Aj o tom začal, ako si sa potom k nemu naklonila, že ho pobozkáš, a on uhol. Nebolo to strašné?

Nie, nie, v tom som mala jasno. My sme čosi spolu mali už predtým, to ti nehovoril? Na jednej oslave, tam si nebola, neviem, ako sa to zomlelo, dokopy nič, iba sme sa túlili...

Túlili...?

Aha, sem sa mi to nezmestí.

Nemáš ďalší plech?

Misu, z jánskeho skla. Stačí?

Určite. Usmejem sa na ňu. Práve je odvrátená.

Nebude to príliš suché? Aj ten kuskus by sme mohli začať robiť, dosť som hladná. Dáme tam cuketu? Mám cuketu. Dve. Veľké.

Ja mám syr, rajčiny v oleji, s bylinkami, a ešte čosi, aha, ten kuskus, vlastne. Celé mi to spadlo, keď som prichádzala k tvojmu vchodu, taška mi vypadla z rúk, to sa mi snáď nikdy nestalo, celé to hrklo na zem, ale nič sa nerozbilo, čo by sa aj mohlo, teda tie rajčiny určite, hm. Ja to nakrájam. Ktorú doštičku si môžem vziať? A vieš ty, že spal aj s Aylou? Nó, aj ja som sa uškrnula, keď mi to povedal. Pritom aj toto ma trochu škrie. Aké to pre ňu asi je. Ona na sebe nedá nič poznať, nikdy nevieš, čo si myslí, ale podľa mňa ju to nemôže netrápiť. A Ole nedbá, ba ešte to celé robí horšie.

Hm. Aj mne vravel, že bola doňho asi zamilovaná.

A on do nej nie.

Pretože nemá rád tučných ľudí, hahaha.

No ale tak to je. Povedal, že to vyzerá nechutne, tam dole. Že by mohol všetko, ale toto nie. Ani len sa pozrieť. Obalené vrstvami tuku, nechutné, opakoval.

Pritom Ayla má ozaj peknú tvár.

Že, aj ja si myslím. Ale podľa mňa si Ayla neverí. Nemá sebavedomie. Určite bola rada, keď s Olem trávili toľko času. Do klubov, dark rooms a tak. A potom zrazu nič. A potom zrazu ja. Ole má ešte na tele škrabance po jej nechtoch. Ayline stopy na tele, ktorého sa teraz dotýkam ja. Podivné, podivné. A nebola jediná, že? On v podstate zložil na lopatky každú novú praktikantku. Nie sme výnimky.

Čože?

Vážne. On to nevymenúva, len tak v reči spomenie, tá a tá, vtedy a vtedy. Aj ja som len jedna z radu.

Ale teba má rád. Naozajstne rád. Stále o tebe hovorí. Keď si vtedy v pondelok, po tom obede, odišla preč, sedeli sme uňho a o ničom inom nehovoril. Vysvetlil mi skrátka, ako sa veci medzi vami majú, a že ste premýšľali, či by som aj ja nechcela, a ja som nevedela. Pre mňa je to neznáme a asi to so mnou nič nerobí, aj preto by som ho nechcela. Veď ja mu nemôžem dať, čo mu dáš ty. Ale o to nejde, stále hovoril o tebe, bolo to pekné.

Tomu sa mi nechce veriť. Vieš predsa, čo bolo vtedy v parku, pri Námestí vzdušných mostov, tam vyzeral celkom iný. A možno mu dokopy o nič nejde. Vy ste si rozumeli, vy ste sa mali o čom porozprávať, chápeš, chápeš teraz, čo mám na mysli? Telo. Ktovie? On sa na mne smeje, na všetkom, na čom mi záleží, preňho je to smiešne. A mňa asi práve to baví, bavilo, jeho bezočivosť. Vyznie to určite strašne hlúpo, ale napadlo mi, raz v noci, uňho, keď zasa spravil či povedal čosi totálne bezcitné, že je to možno naozaj zlý človek. A on videl, niečo v mojich očiach, spýtal sa: čo je. A ja nato: Ole, niekedy mi napadá, že ty si naozaj zlý človek. Mňa to ale naozaj takmer rozplakalo... A vtom som videla, že aj jeho sa to bytostne dotklo. Celý sa strhol, pohol sa dopredu, ku mne, najprv vystrel ruky a potom sa zasa stiahol a zakryl si nimi tvár. Potom ich zasa vystrel a povedal, že toto si nesmiem myslieť, že tak to nie je a to si nesmiem myslieť o ňom.

Vidíš. Veď ti vravím.

Odmlka. Annabelle sa plesne po čele a skloní sa k rúre a vytiahne koláč. O sporák ťukne panvica a ja dokrájam miliónty kúsok nakladanej rajčiny, umyjem si ruky a postavím sa dozadu, za stôl, k oknu. Odtiaľ sa na ňu dívam, krásna Annabelle, pozerá sa na ostrie noža, akoby sa len tým prostým pohľadom dalo nabrúsiť.

Tie topánky sú fakt skvelé. Fakt ti pristanú.

Díky. Aj mne sa ohromne páčia. Stále mám akosi potrebu ukazovať sa ženskejšie. Stále nad tým premýšľam. Aby som nevyzerala ako lesba. Nič proti nikomu, len by som tak proste nechcela vyzerať.

Nechaj to, ja to nakrájam.

V pohode, zvládam, len tie nože sú všetky tupé.

No, aspoň si neublížime.

Prečo ja? Povedz... Som piate koleso na voze, nie? Všimla si si? Aj počas skúšok, aj cez prestávky vám idem z cesty, teda snažím sa, a vy predsa za mnou chodíte.

Ja ťa mám rada, Annabelle. Som ti vravela. Navyše, od toho jedného poobedia, v parku, mám skrátka pocit, že patríme dohromady všetci traja. Neviem to presne vysvetliť, akoby sme ťa skrátka potrebovali, čo ja viem. Keď si tam sedela, v tom kaderníctve, v kresle, a my sme stáli vonku a dívali sa na teba, bola si ako naše dieťa, pod naším starostlivým dohľadom. Bez tých vlasov vyzeráš akási krehkejšia, zraniteľná.

Usmeje sa na mňa, Annabelle sa na mňa usmeje a krája cibuľu tupým nožom.

Ja som vždy tá druhá, hovorí, pokojne a trpko. Stále sa usmieva. Nič ti nezazlievam, vôbec nie, ale deje sa mi to zas a znova, niekoho stretnem a vždy do toho vstúpi niekto ďalší a ja som vždy tá druhá. Dáme to všetko dokopy?

Ako myslíš? Ja ten kuskus robievam zvlášť.

Tak dobre. Dobre. Skrátka, hm, mňa nikto neberie vážne, pritom by som asi už chcela normálny vzťah. A čo ty? Ty si nič nepovedala. Ole, to vieme, to je jasné. Čo ty?

Mne sa nechce skákať z jedného vzťahu do druhého... Navyše s Olem sa neustále hádame. Neverím, že sa pri takomto tempe veľmi skoro nevyčerpáme. Okrem toho, on si ma maľuje príliš naružovo.

Tak to predsa chodí, tak je to vždy.

Veď ja viem, viem... Iba sa snažím byť rozumná. A že to nie je ľahké! A istotne je tomu na vine hlavne ten cylinder! Naozaj, nesmej sa. On si ho nasadí, len čo vstane, a nezloží, kým nejde spať. Dandy, hovorí si. Ale ja mám ten zjav pred očami celé dni a noci trochu ináč. Chvíľu kúzelník, chvíľu rarášok, temná sila. Aký je mocný, Annabelle, keby si len vedela... Toľko moci v takom drobnom tele. Nakloním sa nad neho, pohladím ho končekmi prstov po brade. On ma oblapí rukami, celú ma nadvihne a položí k sebe, len mi zahrkocú kosti. Do toho som zbláznená. Minulý týždeň sme išli do obchodu, kúpiť si hračky, vlastne tam toho veľa nemali, vzali sme si len lanko, čierne, hodvábne lanko, ukážem ti, kúsok nosím so sebou. Na tom nezáleží. Boli sme z toho celí vedľa, samozrejme, a zahli sme najprv za najbližší roh, ale vliezla nám tam nejaká psíčkarka. Tak sme bežali ku mne. Hnusná študentská ubytovňa, ikeácka posteľ, tej sa radšej nechytať, vravela som mu, tak som v podstate pozametala dlážku, hej, o to nejde, skrátka: v jednej chvíli som to mala pred sebou, vyskočil na stoličku, mala som pred sebou ten jeho útly driek, to vyklenuté požívačné bruško, malý, a predsa veľký, díval sa na mňa zvrchu a nemusel ani prstom kývnuť, ja by som aj tak urobila čokoľvek.

Nasypem to tam?

Nasyp. Aj ten olej tam daj.

Všetok?

Prečo nie. Čo s ním?

Aha, na bujón sme celkom zabudli.

Bujón je hnusné slovo.

Dva taniere, dve vidličky. Jemný cingot. Annabelle si pravou rukou prechádza po holej hlave. Vyzerá rozkošne.

Ale záleží ti na ňom.

Ako pri topánkach. Načo kupovať niečo, čo sa o dva mesiace začne rozpadávať.

Smejeme sa.

Vlastne celkom hnusné, že. Nepovedz mu.

Nepoviem, čo si.

Privriem okno.

Zhovárame sa o skúškach a o režisérke a o deťoch a o tom, aké máme pekné kostýmy, aj keď Annabelle sa samovoľne rozopína zips a odhaľuje jej belostné rameno.

Zazvoní mi telefón.

Kto je tam?!

Ole!

Aha. Ahoj.

Chcel som ti len niečo pripomenúť.

No, čo?

Seba.

Smejeme sa.