Tomáš Horváth

Antikvariát

 (ukážka)

Elektronická kniha

Title: Antikvariát
ISBN 80-89129-33-1 (slovak edition)

Copyright © Tomáš Horváth, MMIV
Cover © Milan Prekop, MMIV
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Pamiatke Alexandra Richtera,
môjho starého otca

Struny

(Čierny Cortázar)

Dupont vstúpil a zavrel za sebou dvere. Pracovňa bola ponorená v temnote, pohyblivé žalúzie perforovali stôl a dlážku úzkymi pruhmi. V prvej chvíli mal pocit, že je v miestnosti sám. Chýbal tam pach človeka, ktorý v nej dlhšie prebýva, azda to bolo spôsobené len vôňou zaprášených zväzkov, ktoré postavené na štelážach lemovali tri z jej stien. Vedľa masívneho pracovného stola z orechového dreva stál malý taburet, na ňom bol nedbalo položený zrejme vyrezávaný (pokiaľ to Dupont mohol v šere rozoznať) čibuk.

„Nestúpte tam,“ povedal chrapľavý hlas. Dupont zmeravel. Pred ním sa tmavočerveným hustým kobercom kĺzal tieň. Kobra sa vztýčila a rozprestrela pred ním volány. „Nebojte sa,“ povedal chrapľavý hlas, „je to domáci had. Miláčik domu. Ochranca. Strážca. Prináša šťastie.“ V tej chvíli ho uvidel. Dupontove oči si postupne privykli na šero – Nassim ho viedol chodbou takmer poloslepého od prudkého slnka –, kreslo jemne bzučalo, vynorilo sa spoza pracovného stola: ten stôl bol príliš vysoký a kreslo zasa príliš nízke, preto ho Dupont spočiatku nezbadal. „Vítam vás, pán Lecoeur,“ natiahol k nemu z kresla ruku, podivuhodne ťažkú a zvieravú: asi predtým používal mechanický vozík.

„Omyl,“ povedal Dupont. „Volám sa Dupont.“

Mrzák sa zdal zarazený. „Prepáčte. Nejaká chyba. Cigaretu?“ spýtal sa, jeho ruka, ľudská ruka, sa nezvyčajne prudko vymrštila k stolu – had pozoroval jeho pohyb – a v tom pohybe, ako sa približovala, otvorila zároveň veko; Lecoeur, nie, Dupont si vzal a musel sa skloniť, aby mu mrzák mohol pripáliť. Mrzák nefajčil. Had sa obrátil, prešiel kúsok cesty po koberci a začal sa obtáčať okolo nohy stola. Dupont cítil slabé chvenie okolo žalúdka. Had sa mu stratil za stolom, počul však jemné klopotanie, akoby hľadal miesto v zásuvke. – Ľudská ruka: pretože druhú ruku mal mrzák kovovú ako Dr. No, lesklú kovovú konštrukciu, lomené trubky namiesto prstov.

„Je jedovatá?“ zdvorilo sa spýtal Dupont.

„Ako som povedal, je to strážca. A keď sa vztýči,“ trochu ju rozdráždil, „je to znamenie kráľovskej vznešenosti, aké nosila na čele Nefertiijti.“

Mrzák mal atrofované nohy; akoby spľasnuté nohy detského gašparka, naplneného slamou, boli prišité k mohutnému leviemu hrudníku, na ktorom trónila majestátna hlava so šedivými vlasmi a šedivými chlpmi, vyrastajúcimi z uší, ktorá sa nezdala byť veľkou iba vo vzťahu k takému hrudníku. „Vaša funkcia vám bola presne vymedzená v listovom styku,“ povedal mrzák; Dupont prikývol. „Nassim vás povodí po dome.“

Zanechal ho, ako robil otočku ako na závodnom voze a smeroval späť k stolu. Invalidný vozík riadil kovovou rukou.

„Pani Gibrilová,“ povedal Nassim.

„Jednoducho Grace,“ povedala. Dupont videl na jej tvári znak.

Trinásťročná šťanda, ktorú mal učiť, ktorú učil, sa volala Leila. Na svoj vek až príliš vyvinutá, lolitka, Dupont občas nadobúdal vážny pocit – a vzápätí sa musel sám sebe vysmiať –, že ho zvádza. Doslovne zvádza. Neurobila si úlohy a bezočivo mu pozerala priamo do očí. V tej chvíli, ako jej pozeral do očí aj on, mu prebleslo hlavou: čo keby som jej teraz jednu strelil? Ako sopľavému decku. Povznesene sa naňho usmiala, akoby uhádla jeho myšlienku a považovala ju za úbohú. Dupont sklopil zrak. Akoby bola pani Gibrilovou, jednoducho Grace, posunutou v čase; akoby sa simultánne ocitla so svojou neskoršou, už trochu zošlou kópiou v tom istom časovom poriadku. Dupont pocítil v slabinách bolestné vzrušenie. Áno, naozaj ju túžil udrieť, Leilu, nie Grace, a vzrušilo ho, že ona o tom vedela, vyčítala to z jeho tváre; vzrušila ho tá, hoci nerealizovaná možnosť – a to, ako by sa ďalej museli vyvíjať ich vzťahy: práve v tom bezprostredne nasledujúcom okamihu, keď zvuk facky zavisol v izbe, rozťal napoly dva časové poriadky, ostré plesnutie, dva typy vzťahov... Dupont mal pocit, že jeho trinásťročná žiačka vidí jeho poloerekciu, ktorú maskuje za stolom... ak sa chce posadiť a takto to aspoň trochu zakryť, musí prejsť okolo skrine, kde ho ona uvidí... a že ho mučí práve tým, ako sa tvári nevinne, akoby si nič nevšimla. Erekcia ho bolela, keď sa snažila preraziť tvrdú látku texasiek, stláčaná nimi stále dolu.

Ozvali sa husle. Nymfička práve parodovala poslušnú žiačku, vypla nežensky telo (a prsia sa jej pritom ešte viacej žensky prelievali pod tričkom) a hrala. Pozrela naňho a pritlačila slák, preháňajúc snaživosť. V tej chvíli sa ozvalo švihnutie. Pozerala pokojne naňho, usmievala sa akosi... strašne unavene. Vedľa usmiateho oka jej vyvieral tenký pramienok krvi. Jej tlak na slák roztrhol strunu. Cítil, ako mu vlhnú spodky.

Dupont zvoní pri bráne. Od brány sa rozbieha biely múr: zakrýva akúkoľvek budovu, ktorá by sa za ním kedykoľvek mohla objaviť. Dupontovo zvonenie je niekoľkonásobné, zdanlivo chaotické – je ale jasné, že ide o istý dohodnutý kód, ktorý je však taký zložitý (Dupont zvoní toľkokrát a v takých rozmanitých intervaloch a dĺžkach), až je čudné, ako je možné si ho zapamätať. Svojím zdanlivo náhodným rozvrhom tento kód pripomína šum. Dupont prestane zvoniť a čaká. Pozerá pri tom na hodinky. Asi pol minúty čaká, potom ešte raz ostro zazvoní. Stále sa nič nedeje. Dupont hľadí na masívne zavreté dvere. Zrazu zdvihne hlavu. V malom okne bez skla nad dverami je tvár černošského trpaslíka, ktorá Duponta pozorne, ale bez výrazu sleduje.

Sedeli v jedálni. „A Leila?“ povedal namrzene mrzák. Grace iba ľahostajne pokrčila plecami. Mrzák uprel pohľad na mňa. Cítil som, že je nervózny, počul som kovové šťukanie, ako pod obrusom pohyboval umelou rukou. „Leila...“ povedal hlucho a chrapľavo sa zasmial. „Leila“, akoby si rád nechával štekliť podnebie dvoma pohladeniami jazyka. Vstúpil Nassim, niesol tácky. V tej chvíli sa ozval výkrik.

Lei-la. Rozbíjalo sa sklo, nárazy o skriňu. „To je v dome!“ vykríkol Dupont. Grace si dala hlavu do dlaní a povedala: „Bože.“ Ako keby ju nič neprekvapilo, ako keby na to už dlho čakala. „Had,“ vyrazil zo seba Dupont. V tej chvíli sa spolu s Nassimom rozbehli tam, odkiaľ priletel výkrik a rachot a kde už teraz bolo ticho. Trpaslík bežal podivuhodne rýchlo cez obrazáreň. Zrazu sa vo vzduchu akoby pretočil a hodil salto. A pokračoval, metal saltá, zväzok kľúčov od väčšiny miestností domu mu štrkal vo vrecku („štrkáč“, asociovalo to hneď Dupontovi, ale to kvôli kobre), napodiv nevypadol. Bude ho ešte potrebovať. Vzadu za Lecoeurom, teda Dupontom sa ozvalo bzučanie invalidného vozíka. „To bolo z jej izby, efendi,“ vykríkol Nassim upaľujúc, pričom zhodil fajansový krčah. Dupont počul črepiny až za sebou, tak rýchlo utekal. Dobehli k masívnym dverám s ornamentmi, Nassim zašťukal kľučkou. Bolo zamknuté.

„Preboha, Leila!“ skríkol mrzák. Dupont sa otočil ako uštipnutý – v mrzákovom hlase bol – žiaľ! Ale výraz jeho tváre postrádal akékoľvek pohnutie; možno to bolo len preto, pomyslel si zadychčaný Dupont, že nemusel utekať, že sa k týmto osudným dverám pohodlne odviezol. „Náhradný kľúč!“ štrkal Nassim zväzkom, ktorý vždy nosil pri sebe, a pchal ho do zámku. Mocoval sa s tým, „kľúč je zvnútra, slečna sa zamkla“ (Dupont významne pozrel na Grace, ktorá práve pribehla, pretože sám niekoľkokrát dôrazne protestoval proti takejto slobode pre „mladú dámu“, hlavne ak je riadna piča). „Ale týmto pakľúčom to spravím...“ zachichotal sa Nassim, „musím ho vytlačiť...“ Nemusel sa k zámku zohnúť, bolo to preňho pohodlné, mal ho temer v úrovni očí. S rachotom rozrazil dvere.

Duponta ovanula vôňa dievčenskej izby, tej, v ktorej – teraz to už vedel – sa tak túžil ocitnúť. Pach prepotených tenisiek, miešajúci sa s prachom antuky a odórom smiešne dospelého, diskrétneho ženského parfumu. A teraz je tam, ale za akých okolností! Pripomínala jednu zo svojich bábik, pozostatok dievčenského detstva (ozaj, hrávala sa ešte s nimi? napadlo Dupontovi), postavených do radu na poličke pri okne – ako tam ležala na hustočervenom koberci, hlavu vyvrátenú nabok: naozaj ako zlomená bábika. Dupont vstúpil za Nassimom, zozadu zaregistroval tlmený hlas Grace, najprv si myslel, že je to plač, ale ako sa vzápätí ozval akoby zvuk sprchy, vedel, že Grace dávi na mramorovú dlážku. A už to aj k nemu zavanulo, večera. Ale vôbec, vôbec sa nezdala prekvapená: žiadny výkrik, žiadne záchvaty. „Niekde tu bude kobra!“ upozorňoval Dupont. Vozík ho podobral zozadu, že skoro spadol na mrzáka. Jeho kovová ruka mu zovrela zápästie. „Ustúpte!“ povedal so zbesilou zlosťou, zdusenou do seba. „Vy idiot! Čo to nevidíte?“ Dupont nevidel nič, jej hlava bola odvrátená, opatrne ju obišiel, a v tej chvíli to zbadal: zmodraná tvár sa naňho škerila vo výsmešnom úškrne, ako vtedy, keď ju chcel udrieť, ako ho provokovala... a teraz, teraz, Dupont sa neovládol a konečne tresol z celej sily po tej mŕtvej tvári.

Ozval sa výkrik Grace, v tej chvíli sa už Dupont trhal v mrzákovom zovretí. „To on!“ revala Grace, „to on ju zabil!“

„Ste už v poriadku?“ v mrzákovom hlase nebol ani tieň podráždenia. Dupont sa cítil celý vypľutý, skôr zvesil hlavu, než prikývol. Zovretie železných rúk, jednej kovovej, povolilo. „Blbosť,“ zavrčal mrzák, „všetci sme boli spolu v jedálni.“ V tej chvíli to už videl aj Dupont – na líci jej začala vystupovať akási zvláštna posmrtná podliatina – a krk, krk bol stiahnutý šnúrou („had!“, ale vzápätí to zavrhol), takou tenkou a tak silne, že bol perforovaný na dve časti, ktoré sa vydúvali okolo... áno, išlo o husľovú strunu, zistil Dupont, keď sa k nej sklonil. „Potom niekto zvonku,“ zaškrekotal Nassim, takmer ihneď im všetkým padol pohľad na okno. Bolo zavreté zvnútra. Dupont k nemu pristúpil a pomykal ním. Pohľad mu padol dolu na bazén, kde bol ešte jej uterák a na ňom otvorený paperback, Kingova Misery, ako vedel, čo číta jeho žiačka, jeho bývalá žiačka. Odporúčal jej Fowlesovu Mantissu, a musel potom uznať, že Misery je lepšia, áno, lepšia. Vnímal rozvlnenie hladiny, ktorú pretínal jemný esovitý pohyb. Kobra. Plávala v bazéne. Struna. Tlak. Sláku.

„Takže, pán Lecoeur,“ zaklonil som sa dozadu vo svojom anatomickom kresle. Sedel oproti mne, ventilátor mu mierne čeril vlasy na začínajúcej plešine. „Vaše informácie sú totálne neuspokojivé. V zásade ste nezistili nič.“

„Nič sa ani nestalo.“ Pokrčil plecami. „Teda z toho, čo sa malo stať. Len akýsi absurdný zločin. Naraz.“ Odmlčal sa. „Zatiaľ nič nenasvedčuje, že by ten dom bol kanál.“

Naklonil som sa dopredu a poklopkal po svojom majestátnom orechovom písacom stole. „Tá malá pička nikoho nezaujíma. To si môžete nechať.“

„Nepovedali ste mi ani, že tam budete,“ povedal. „Teda v tom dome.“

Rozosmial som sa. „Som rodinný priateľ, ako vidíte.“ Môj smiech sa skončil. „Preto nemôžem pátrať. Keď tam oficiálne chodím na návštevy. Potrebujem zástupcu. Tvárili ste sa ako kretén, keď ma vám predstavovali.“

„To preto, že to bolo druhý raz,“ uškrnul sa. „A pod iným menom.“

„Bola to od takého profesionála ako vy dosť veľká neschopnosť. Stále sa obávam, že si to všimli.“ Bol som naozaj dosť namrzený. Moja pracovňa bola ponorená v temnote, pohyblivé žalúzie perforovali stôl a dlážku úzkymi pruhmi. V prvej chvíli mal Dupont pocit, že je v miestnosti sám.

Na stole stála keramická škatuľka. Bolo to moderné dielo výtvarného umenia, na veku nakreslené dve červené ruže zo spodku, ako sa na ne napája zelená stonka, aj na boku škatuľky. Na veku bol pripevnený keramický gombík. „Pozrite,“ povedal mrzák a nadvihol veko.

Dupont uvidel rovnaké dve ruže, z perspektívy zdola, ako boli namaľované na veku. Ale boli naozaj namaľované, nie vytlačené (Dupont prešiel prstami po lesklej nalakovanej faktúre škatuľky), dno bola kópia veka.

Škatuľka bola prázdna. „O tom to práve je,“ povedal Gibril. Niečo v jeho hlase prinútilo Duponta, aby naňho pozrel. Pod rozkuštrolenými šedinami, na veľkej širokej tvári, na okamih: zlý úsmev. Ten zlý úsmev ešte raz uvidím, pomyslel si Dupont. Alebo ten okamih. Alebo ešte dva razy. Čakal tam vlasy. Červené Grace, a Leiline, ale nie jej prirodzené špinavoblond, ale nafarbené tiež načerveno. A že či by sa dali odlíšiť od vlasov Grace. Rozdeliť ich. A zuby. Berenicine perličky, keby si mrzák schovával mliečne zúbky svojej dcérky. A medzi nimi jeden dutý zub kobry, ako lekárska ihla. Ničomu nerozumiem, pomyslel si Dupont, mali by tu byť vzťahy, ale tie som si len primyslel.

„Tento dom,“ povedal mrzák Gibril, „je predĺžením môjho tela.“ Zamyslel sa, a potom pomaly precedil pomedzi zuby: „Som domáci pán.“

To sa s ním len hrala, myslel si vtedy, keď mu vravela, oči rozšírené strachom: „Občas v noci počujem, ako sa plazí po mojej izbe.“ Pýtal sa jej, či nemá do izby zavedený zvonček, alebo aspoň falošný zvonček, šnúru, za ktorú by potiahla. Pýtal sa na to preto, lebo mu prišla na um Doylova Škvrnitá páska (a Holmesa mu už evokoval ten „čibuk“ zo začiatku), táto prístupová cesta pre nepriateľa. „Tak potom nejaké vetranie. Klimatizácia? Musí tam byť nejaká škára, o ktorej nevieme.“ Výsmešne naňho pozrela, preto to vtedy pokladal len za koketovanie. Ale keď videl Nassima, ako otvára pakľúčom dvere, i keď bol kľúč zvnútra, pochopil, že nemyslela kobru.

Dopredu a dopredu, stále krauloval, pred sebou masu zelenej vody, hladkala mu tvár, ako ju rozrážal: vždy sa tvárou takmer dotkol ružových kachličiek bazéna, podplával a obrátil sa a znovu, krauloval, na periférii pohľadu, vpravo, videl pod hladinou plávať kobru, zatváral oči. Súťažila s ním. Kým budem plávať, neublíži mi, absurdne mu prebleslo hlavou. A teraz už mal prísť ten okamih, keď takmer vrazí tvárou do ružových kachličiek. Podpláva, otočí sa... Tak nie, ešte zo dve tempá. Krauloval. Koniec bazéna neprichádzal. Otvoril oči pod hladinou, štípala ho chlórovaná voda. Vpravo. Nič. Ani nemusel pozrieť doľava, aby vedel. Ale pozrel. Bola tam.

Zrazu sa cítil slobodný, krauloval ďalej, stále dopredu, až mu nestačil dych, bazén sa nekončil. Je možné, že akosi nedokážem udržať rovnú líniu? Že plávam v miernom uhle, a teda do kruhu? To by tomu nasvedčovalo: kobra plávala vpravo, potom vľavo. Ružové kachličky sa mihali pod ním, podlaha bazéna. Alebo som v oceáne, napadlo mu.

„Ten modrý Peugeot,“ povedala. Jej opálené bosé chodidlo (červeno nalakované nechty), opreté o prístrojovú dosku. Dupont zaradil rýchlosť a šliapol na plyn. Stúpali do vyprahnutých vrchov, prašná asfaltka sa hadila ako kobra. „Sleduje nás už desať minút,“ povedala Grace. „Odkedy sme vyšli z Petry.“ Dupont sa usmial. Tvárila sa stále ľadovo pokojne, ale bola rozrušená. Peugeot sa opäť zjavil v zadnom zrkadielku, ako vyšiel zo zákruty. Dodržiaval úctivú vzdialenosť: bolo vidno postavu za volantom, ale nedala sa rozoznať do tváre. „Rýchlejšie,“ povedala Grace. Dupont len mierne šliapol na plyn. Vbiehali do ďalšej zákruty, zakliesnenej do skalného masívu, Peugeot sa stratil. Vľavo sa na okamih zatrblietal oceán (tam som musel plávať, akýsi prieplav z bazéna od oceánu, napadlo mu), aby sa ihneď pretavil do skalnej masy kaňonu. Slnko zapadalo. Ten oceán je predĺžením bazéna, v duchu sparafrázoval mrzáka.

Dotýkala sa ho svojím opáleným, od potu zvlhnutým ramenom, a Dupont sa zasa navalil na dvere, ako vyberal ostrú a takmer nekonečnú zákrutu (asi takto som musel plávať v tom bazéne, ináč to nie je možné, napadlo mu práve). Odrazu – modrý Peugeot ako keby udrel do spätného zrkadla, až si Dupont myslel, že sa rozbije. Ale rozbilo sa zadné sklo, keď Duponta ohlušilo prudké hvizdnutie. Chcú ma zabiť, preletelo mu hlavou. A vôbec netušil prečo. Rozkyvotal auto, ako balansoval volantom. Jej červené vlasy ho šteklili na pleci. Cítil, ako mu teplý pramienok steká dolu ramenom. Len škrabnutie, ubezpečoval sa. Modrý Peugeot sa práve otáčal v spätnom zrkadle a rýchlo sa zmenšoval, ako Dupont tlačil plynový pedál až k podlahe.

Jej vlasy sa teraz rozliali po hnedej koženke sedadla. Zotrel si krv z ramena. Pod ňou len holé rameno. Vyvierala jej z krku, zboku. Dupont na ňu hľadel, na bezvládnu, nestratila nič zo svojho chladu, zo svojej nebezpečnosti. Dokázala by ho zviesť aj ako mŕtvola. Automaticky nahmatal vo vrecku na košeli škatuľku cigariet. Vložil cigaretu do úst, cítil, ako má tropicky vyprahnuté, rozpraskané pery, zapálil si, zhlboka si šlukol a vyfúkol, dym zahalil jej tvár. Hľadel na ňu. Necítil vôbec nič. Nebolo mu ľúto, že je mŕtva, ani sa nebál, ani nepociťoval radosť. Stalo sa to samo: naraz zdvihol ruku.

Na mramorovom líci sa priam pred jeho očami zhmotňovali, vystupovali z ničoty odtlačky jeho prstov. Fialovo našminkované viečka sa pomaly, nekonečne dlho otvárali. „Strašne tvrdo som spala,“ povedala. Malátne. „Je to len škrabnutie,“ povedal Dupont neprirodzene. Cítil, ako cituje tú stovky ráz vypovedanú vetu, bagatelizujúcu zranenie. Ale podľa pravidiel by ju mal povedať o sebe. Nič mu nenapadalo, tak sa ešte prinútil povedať: „Nič to nie je.“ Na dlani ešte cítil stopu jej tváre. Zatvorila oči a zhlboka vzdychla. Dupont si so znechutením uvedomil, že aj v tom vzdychu, ktorý vyvolala bolesť, zarezonovalo vzrušenie a žiadostivosť. Tmavá krv vyvierala na sedadlo v čoraz dlhších intervaloch. Nechám ju vykrvácať, napadlo mu. Porazím ju. Som pánom nad jej životom. Či bude ďalej žiť, závisí odo mňa, aj keď som ju nezabil. Škrtidlo, prehľadával si vrecká, nejaké škrtidlo. Iba špinavá vreckovka. Nahol sa cez ňu, cítil na hrudi teplo jej odumierajúcich stehien. Ešte je teplá, mrmlal si, keď otváral zásuvku v prístrojovej doske, tam, kde si predtým opierala chodidlo. Vedľa otrhaného manuálu bola len žltá handrička, napustená ostro čpejúcim rozmrazujúcim prípravkom, lekárnička nikde. A čosi vzadu, ako vlas... Dupont zašmátral a vytiahol. Škrtidlo. Husľová struna.

Ako si natierala nohy opaľovacím mliekom, opakovala pohyby svojej matky. Dobre vedela, že ju Dupont pozoruje. Mala pomerne veľkú, ťažkú ruku, obalenú zlatistou, jemnou pokožkou, ako keby ešte nepoužitou, bez prsteňa: ako sa mlieko napenilo („zaspermilo“, napadlo mu) na stehne, zľahka si po ňom plesla. Rozosmiala sa. Dupontovi sa ten smiech zaryl až do miechy. Náhle cítil, ako ho príšerne bolí hlava. Krík mu na chvíľu brnkol po očiach, keď ho zabudol pridržiavať. Nassim vyrástol spoza palmy a urobil vo vzduchu premet. Leila si ho všimla a odmenila ho zvonivým smiechom, celkom iným, než predtým počul Dupont. Nassim bol oblečený v bielej čašníckej uniforme, ostro kontrastujúcej s jeho tmavou, černošsko-arabskou pokožkou. Čašnícka uniforma je akoby ušitá pre dieťa, sám som mal ako dieťa konduktorskú taštičku, štikačky a falošné cestovné lístky, napadlo Dupontovi. Nassim drží ruku vysoko nad hlavou, na nej má striebornú tácku s chladeným nápojom „pre slečnu“. Leila detsky povie: „Nassim, ty vyhonený čurák.“ Nassim kráča popri okraji bazéna komicky dôstojne, vyrovnaný, keď tu zrazu vyhodí tácku s plným pohárom do výšky a dvojitým saltom dozadu sa strepe do bazéna. Spŕška chlórovanej vody sa vznesie na vydláždený breh spolu so spŕškou črepín, ktoré odskakujú po bielych dlaždičkách, aj do bazéna: oranžový lepkavý nápoj ofŕka Leiline nohy, ona sa smeje. Trpaslík začne urputne kraulovať v čašníckej uniforme, dotkne sa okraja bazéna a krauluje o život naspäť. Duponta bodne pri srdci: vie, že Nassim napodobňuje jeho plavecký štýl. Leila sa smeje. „Nassim, ty si kokot!“ oceňujúco tlieska. Nassim sa vynorí a zdesene vykríkne: „Kobra! Kobra!“

„Kde?“ Leila vstáva. Nassim sa rozosmeje a vyprskne z úst prúd chlórovanej vody. Ležérnymi rozmachmi pláva ku schodíkom. Nassim chytí prázdnu tácku, nastaví sa do úslužnej pózy čašníka a kráča k Leile. Voda mu cícerkom steká z mokrej uniformy. Leila sa smeje a opakuje: „Ty čurák, vyhonený čurák.“ Opretá o mramorový múrik, usmieva sa: „Ty lotor-kmotor-motor!“ Nassim je už pri nej, pustí tácku na zem, a ešte skôr než sa rozľahne kovový rinkot, chytí Leilu pravačkou za cecok. Leila zvýskne a smeje sa: schytí trpaslíka, ale ten je klzký ako úhor. Začínajú spolu zápasiť pri bazéne. Leila je na svojich trinásť pomerne vyspelá, oveľa väčšia ako Nassim, ale ten je ako cirkusový akrobat. Zvŕta sa, a zakaždým chytí Leilu za niektorý cecok. Leila pretína vzduch, zatiaľ čo Nassim uhýba pred jej poletujúcimi dlaňami hlavou ako Muhammad Ali. Až teraz si Dupont všimol, že prednú tretinu bazéna zastiera tieň. Ale nedokázal nájsť jeho zdroj, pôvodcu.

Pocítil ruku na pleci. Obrátil sa. Pohŕdavý pohľad Grace. Dupont prižmúril oči pred úderom. Grace naňho bez pohnutia hľadela. „Chceš ma?“ povedala ticho. Ako keby sa na tom priamom, kolmom slnku tieň zhmotnil len tak z ničoho.

Vrazil do nej rýchlo a bez problémov, vyjasnilo sa mu, že len po tomto stále túžil, stále čo bol tu. Bozkával jej malú jazvičku na krku, stopu ich spoločnej histórie, šteklila ho na špičke jazyka. Keď bol v nej, začala sa zmietať ako had, ako... kobra? Vystrčila ho zo seba. Dupont jej zovrel ramená a prirazil, musel s ňou zápasiť. Nohami mu nasadila nožničky okolo pása, až začínal strácať dych, a dlaňami sa mu zaprela do hrudníka. Opäť vykĺzol von, vzduch mu chladil rozpáleného vtáka. Spoza krovia doliehali zvuky zápasu Leily s Nassimom pri bazéne. Začala sa pod ním mykať, podarilo sa jej nabrať ho kolenom do brucha. „Za Leilu,“ zašepkala. Zalapal po dychu, a to už objímal hlinu a trávu. Chcel začať hovoriť, ale dokázal zo seba vydať len: „Héé, hééé.“ Nepovedal jej to: modrý Peugeot 504 musel byť prerobený na ručné riadenie.

Pocítil ešte prudký kopanec distingvovanou bosou nohou na pravom rebre. Začal sa pomaly plaziť dopredu. Po výstrele, za sklom modrého Peugeota – na okamih, cez vzduchom prúdiace neexistujúce zadné sklo. Šedivé pačesy a škaredý, zlý úsmev mrzáka Gibrila. Rozhrnul, ešte stále poležiačky, lístky krovia. Šľapy im tľapkali po bielych dlaždičkách pri bazéne, Grace za sebou nechávala jemnú krvavú stopu. Znovu sa jej otvorila rana v krku? napadlo cez bolesť v hrudníku Dupontovi, ale to len stúpila do čriepkov pohára s chladeným nápojom, krištáľových kvapiek skla. Grace mala ruku zasunutú v Leiliných plavkách, nebolo jej teda vidieť tie nádherné, krvavočervené nechty, držala ruku na holom Leilinom zadku, tam, kde ju držala ako bábätko, keď ju dojčila. Ale zdalo sa, že napriek tomu držaniu to Leila odvádza Grace. Pri slnečníku, rovnomerne rozdelenom na škálu farieb, sa rozdelili aj oni. Leila sa vydala sama vo svojom chorobnom tanci smerom ku svojej

izbe, v ktorej bude o tri hodiny, dvadsaťsedem minút a niekoľko zanedbateľných sekúnd zaškrtená.

V danej chvíli mu pripadala taká nevinná, úplne bezbranná. „Zabiješ mrzáka,“ zašepkala. Najprv si myslel, že to hovorí ako proroctvo. „Inak on zabije teba.“ Alebo myslela tým „mrzákom“ seba? „Keď poviem... že trtkáš s mojou mamičkou. A teraz,“ cítil jej presladený, ovocný dych od žuvačky Hubba-Bubba, „budeš trtkať mňa.“

Teplá ruka Leily na jeho predlaktí. „Chceš ma?“ Jej výsmešný pohľad. „Chcel by si ma? Naozaj mňa?“ Keď ju prvý raz videl kráčať pred sebou, vyzeralo to ako naliehavo erotický brušný tanec. Obrna. Jasné, bola jeho dcérou. „Lotor-kmotor-motor!“

Pocítil ruku na pleci. Obrátil sa. Pohŕdavý pohľad Grace. To predtým. Teraz nič, len štruktúra prebujnených kríkov. Spustil pohľad dolu. Trpaslík mu siahal asi po pás. Musel nehlučne akrobaticky vyskočiť, aby sa mohol dotknúť Dupontovho pleca. Nassim sa zaškľabil, celý mokrý. „To sú ale dve riadne piče, čo, efendi?“ Gibril, opäť napadlo Lecoeurovi. Mieril na Grace, a mieril presne.

Lecoeur odrazu nadobudol pocit, že v tom nakopení udalostí, v ich konfigurácii, je ukrytý príbeh, ktorého záblesky, unikavé mihotanie ako keby občas zahliadol. Ale nedokázal ho celý zrekonštruovať: keby všetky tie udalosti, v ktorých víre sa náhle ocitol, boli napríklad poviedkou, a on sám, Lecoeur, by bol len fiktívnou postavou, potom by v tej poviedke kdesi na spodku číhala celkom iná poviedka, skrytá poviedka, ktorej fabulu nepoznal. Že tento príbeh nemá nejaký zmysel, ktorý by stál mimo neho, ale že ním je len iný príbeh. Rovnako nezmyselný ako ten prvý. Veko a dno tej keramickej škatuľky. Aj tá skrytá poviedka má len falošné dno.

V tej chvíli sa z domu ozval výkrik. Leila. Rozbíjalo sa sklo, ten pohárik pri bazéne, nárazy o skriňu. „To je v dome!“ vykríkol Dupont. Grace si dala hlavu do dlaní, ako keby ju nič neprekvapilo. „Had,“ vyrazil zo seba Dupont. Nassim zašťukal kľučkou. Bolo zamknuté. „Preboha, Leila!“ Pakľúč, Nassim. Dupont stál pred zavretými dvermi, ktoré sa nikdy neotvoria. Tu sa končí jeho príbeh, všetko ostatné si len primyslel.

Ovanula ho teda vôňa dievčenskej izby, pach prepotených tenisiek, antuka, diskrétny parfum, taký dospelý. Hľadal očami jej telo... telo, to, o ktoré mu vždy išlo, vždy hľadal to telo, teraz to už vedel, preto zobral túto prácu, toto pátranie, prevzal na seba Dupontovu úlohu, celú jeho osobnosť, špízovanie, či tento dom, dom s pár obyvateľmi a kobrou nie je kanál... Hľadal ju očami, ale videl ju o dvadsaťdva rokov neskôr, trochu zošlú kópiu, keď Leila už bola minulosťou, úplne nenávratnou, keď sa premenila v Grace, ktorá tam stála.

S revolverom v ruke, mierila na ten hrudník, do ktorého sa odtlačili jej ruky, ako ho odtískala. „Chceš ma?“ spýtala sa. „Mňa? Naozaj mňa?“ Ako dve časovo vzdialené sochy Nefertiijti. Ako často ju zobrazovali spolu s Amenhotepom IV. A Grace nikdy nevidel spolu s manželom, akoby ich jediným vzťahom bol ten výstrel. Ale veď Grace predsa bežala za ním, z jedálne! Ako mohla byť zamknutá v izbe Leily, do ktorej vstúpil, čakať tam naňho, keď mu dýchala na chrbát, kým Nassim pchal do zámky náhradný kľúč!? Až teraz za sebou začul bzučanie elektrického vozíčka, ako oneskorene dorazil mrzák.

Dupont sa obzrel, izba sa roztočila. Mrzák bol na vozíku súčasťou akéhosi mechanizmu, napojený na prepletenec lesklých oceľových lán, ktoré mu vyrastali z nôh, umelej ruky, z vnútra nosa (Dupont si spomenul na posledné verejné vystúpenie Salvadora Dalího predtým, ako ho odviezli na smrť: sedel na vozíčku a z nosa mu išla hadička): mrzák mal pootvorené ústa a z hrtana mu vytŕčalo lanko, napojené kamsi do starožitného krištáľového lustra. Pohol kovovou rukou: zabuchli sa dvere. Noha na vozíčku sa mierne zdvihla: môže hýbať nohou, alebo ňou pohlo lanko? pomyslel si Dupont: zabuchlo sa okno, až sa zatriasla sklená tabla. Tak preto bolo zavreté! „Vitajte u mňa,“ povedal mrzák. Dupont pozeral na kolotoč tých tvárí: Grace, chladná. Mrzák, zlý úsmev, ako v tom modrom Peugeote. Tretí raz. Vtedy si myslel, že ten zlý úsmev patril jeho manželke, po ktorej strieľal. Ale teraz Dupont už vedel, že patril jemu. Aj v rozprávkach to býva len trikrát, nikdy nie štyri. Ten výstrel bol súčasťou plánu. Gibril stavil do hry to najcennejšie, čo mal. Preto mal teraz právo na akúkoľvek výhru. Nassim, smiešne sa škeriaci, ako keby vravel: „To sú ale piče, čo, efendi?“

A mala tu byť kobra, a nebola.

A ja, úplne vážny, ba priam rozľútostnený, účastný. Naozaj mi z toho nebolo príliš dobre, veď ja som ho do toho dostal. Bol by som rád, aby si ma takto Dupont zapamätal, aspoň na tú chvíľu, čo si ešte bude pamätať. Videl, ako sa mi po tvári rozprestiera znak, presne ten, aký videl predtým na tvári Grace. „Musí tam byť nejaká škára, o ktorej nevieme,“ zacitoval som ho. Ale z tváre Grace zmizol.

„Dala som do toho všetko, ale bolo to nesmierne ťažké, Lecoeur,“ povedala mi Grace, ako z nej opadlo všetko to napätie, a ja som ju chlácholivo objal okolo pása. „Bola si výborná. A aj tak to bola len skúška, všetko sa bude musieť zopakovať ešte raz.“ Odmlčal som sa, aby som ju pripravil na to, čo poviem: „Bol to nepravý človek.“

júl 1999, september 2003