Agda Bavi Pain

A čo keď sa na mňa niekto díva

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

1

Bledá ženská tvár na tvrdom stole. Viečka hanblivo sklopené, zvädnuté mihalnice, prepadnuté líca. Čelo akési väčšie, vyššie, vyduté; mimika čistá, uvoľnená, pod pleťou sochy. Krivky dvoch vrások od guľatého nosa ku kútikom dlhých úst, trochu nižšie kopček brady postrčený dopredu. Rozvášnené tmavé višňové vlasy na studenom podklade ako mŕtva hadia hriva Medúzy.

Ruka sa dotkne vlasov, koncami prstov sa pokĺzne na ich lesklej, chladnej dráhe. Odhalí drobné, okrúhle uši. Ľahký oblúk dolnej sánky, po ktorom chrbát ruky prejde trhane až ku krku. Ďalšie dve ruky – z opačnej strany – chytia zhrnutú bielu plachtu, zakryjú ňou túto tvár.

Hlasy v studenej bielej vykachličkovanej miestnosti s kockatou ozvenou.

– To nie je ona.

Zriadenec zasunie figurínu späť do mraziaceho boxu, čpie z neho okena. A policajt pri dverách pokojne pozoruje pozostalého, ale súhlasí:

– Keď nie, tak nie. Príde niekto iný.

Iný človek niekde inde a inokedy vystúpi z vlaku. Úplne iný človek. Na nepoznanie: ženská.

– Ajne langoš, bite šum, – piskľavo povie pri okienku. Zaplatí a ruky s namaľovanými nechtami fasujú kus kysnutého žuvačkového cesta v papieri, z ktorého sa leje masť.

Zdalo sa jej: od kiosku niekoľko metrov pred ňou odchádzajú spokojní ľudia, v rukách čosi známe, lesklé a voňavé. Veľkými dioptrickými okuliarami pohliadla vľavo i vpravo, na zem postavila tmavý kožený kufrík. Otočila sa kiosku chrbtom: čo keď ju niekto vidí. Muž za novinami na lavičke hlučne obrátil stránku. Ešte raz sa zvrtla na vysokej nohe a videla znova: stánok, vôňa. Precupitala od viedenského Südbahnhofu k prvému stánku kvôli tomuto.

Pomaly prejde cez cestu. Odhrýza si z langoša tak milo, opatrne, opakom ruky si utrie ústa a rozotrie si pritom rúž. Pri pokladnici sa opýta:

– Nach Hohe Tatras?

Keď sa baba za okienkom zaksichtí, akože jej do ucha vletela mäsiarka, ešte raz zopakuje hlúpu otázku a sladko pridá, s kyslým úsmevom:

– Nerozumieš, ty piča, ne?

Ukáže niekoľkokrát rukou doprava, asi smer trasy.

– Tu d Haj Tatras!?

Nakoniec mávne tou rukou, v tom smere, a odíde, len povie:

– Ále nič.

Ale to nie je len tak. Žiadne running free. Keď uteká, potkýna sa a vráža do ľudí – slepých, bezočivých. Vykrúca tvár dozadu, ani nepribrzdí, len rukou podchvíľou zdrapí spomalený kabát a stiahne ho k telu. Najprv iba pridá do kroku, do dĺžky krokov – div si rozkrok nenatrhne –, no o chvíľu už je to jedno. Dno je jedno. Tak padá a letí. Keď sa na tento život vôbec nehodí. V duchu za zaťatými zubami hromuje, pľuje na celý guľatý a krivý svet, v ktorom sa dá ľahko zošmyknúť a ešte ľahšie stratiť. Vykeruje doľava, lakťom sa obtrie o roh. Na moment sa zarazí: slepá ulička, vlastne dvor. Nohy však stále skáču, iba hlava chvíľu nefunguje a tají zrýchlený dych. Chytí sa medzi nohami, dodá si odvahy. Bleskom vyrazí von a rovno do protiľahlej pasáže. Širokým rozhľadom v živých očiach preletí po cudzom, novom priestore a opäť sa vyrúti, už sa ani neobzrie. Uteká. Pred kým, pred čím. Proste uteká, škoda slov: uteká. Uháňa, páli, dobreže nevyletí z kože. Až kým sa nepodarí riadne zakľučkovať a stratiť sa. V nejakom tom bare, bistre, bufete alebo kde.

Pretlačí sa k pultu, schová sa; škárami v zátarase tiel pozoruje temnejúcu ulicu. Dve rozchádzajúce sa oči, ktoré akoby ani nepatrili k sebe, vykúkajú spoza pokrivených chrbtov, cez plecia, popod pazuchy. Keď sa niekto z okoloidúcich viac oprie do tela a strhne ho kúsok so sebou, zvrtnú sa oči aj na najbližší stôl, celkom vzadu. Pohľad najprv padne na stádo pohárikov, chvíľu si na nich poleží: takto nejako asi vyzerá jedna statočná pitva.

– No nazdár, otec! My sa poznáme, nem?!

Ešte raz pozrie skrz sklené priečelie podniku do tmy v ulici, ale iba na sekundu. Obráti tvár za hrobovým hlasom, chvíľu hľadí.

– Ty si náš, héj!!

Nie. Poobzerá sa, koho tým hlas myslí. Potom si vydýchne; vydýcha sa. Opraví si na rázporku zips, zahryzne si do hornej pery a pozvoľna podíde k stolu. Niekoľko rozťahaných starších šrácov alebo mladších mužov, na kraji nahrbený chlap s tým hlasom. A vedľa neho ďalší, jeden z tých nepríjemnejších, niečo medzi fistulou a škrekom. Nervózne v rukách žmolí pingpongovú loptičku.

– Nekúpiš mikroskop? Fungel nový! – pichne hneď. Opakom ruky švacne pod pás. Pohľadom niekde mimo.

– Za koľko.

Šrácko si nenáhlivo vyberá z úst dlhé mastné vlasy, nasucho vypľúva nepríjemné sústa.

– Ta, stál desať baby, monte! Ale že si to ty, móžeš ho mať za šesť!

Šesťtisíc. Stolovníci sa zahniezdia; niekto sa zacerí a niekto s tuhou tvárou ďalej pozerá iba na seba – pohľady spustené niekde medzi nohami. Muž s hlbokým hlasom sa posunie, uvoľní na koženkovej lavici vysedené miesto. Aj ruku natrčí, povie, tým hlasom:

– Ja som Alah.

– Alan?

Sadne si, vytočí ucho k jeho hlbokým ústam. V hurhaji baru počuť len ťažko. Ale podá mu, čo šrác chce. Potrasie svojou rukou jeho ruku. Šrácove chlpaté predlaktia pôsobili z diaľky jak husto tetované. Aj to boli tetovania. Zblízka.

– Alah!

– Alah? Ta to čo? Prečo?

– Ta tak. Alah Deloh.

– Jáj!

– A ty, otec?

– Čože?

– Tvoje meno.

– Lučkay. Feri Lučkay.

– Šišma! Nula nula sedem!

– Osem!

– Ale to meno – jak keby som zdakadik –

– Ja som Mrvič-Kox!

Vlasatý škrekľúň skáče do reči zboku. Tiež sa predstaví, no bez ruky. V ruke loptička. Ostatní iba sedia bez známok života a ticho metabolizujú.

– Čo-o?

– Ale známi ma volajú Pecka-Nový! Kamo khére! No ta čo s tým mikroskopom, berieš?

– Dobre.

Dobrý obchod sa musí zapiť. Alah a Lučkay; Lučkay prvý:

– Povedz tri.

– Tri.

– Štyri, – prehodí Lučkay. To isté spraví aj s poldecákom. Žieravú tekutinu podrží chvíľu v ústach, pozrie na prázdny pohárik v ruke. Ako keby práve z neho prečítal: vodka. Preglgne, až to počuť, nozdrami vydýchne ohnivé splodiny. V očiach slzy. Alah ho hrubou rukou bachne po chrbte, nech sa pitva Lučkayovi lepšie prepečie, a chytí ho okolo pliec jak starého parťáka.

– Hát, já som hneď vedél, že ťa tíz perc zdakadik poznám! Móre, dyk, kukám, že či mi už jebe, či čo?! Kde som, v krčme Krčme abo v Tabu, či kde!? Chodil si do Tabu? Chodíl, ta ne, šráco, aj zos dajakou ženou! Máš ženu, nem? Dyk, ta nemáš?! Vravím, čistý kokotizmus!

Lučkay bez slova a prestania prikyvuje, na hostiteľa nepozrie. Pravý kútik úst natiahne mierne do strany a trochu dohora, aby mal Alah Deloh radosť.

– Ty ne od Ďuluša si?

– Toho olažáka?

– Che-chéj! Od teho sviňu oláskeho –

Alah sa odmlčí a pekne pichne pohľadom Lučkaya až kdesi pri srdci. Lučkay podskočí na lavici.

– Ne né – nič pravda!

– Nem?

– Ta kde!

– Ale poznal si! Aspoň falát trocha –

– Ta –

Lučkay pokrčí peru, pokýva hlavou zo strany na stranu, akože niečo medzi áno a nie. Akože: áno aj. Aj nie. Akože: tevareso.

– A Koščúrika? Si nepoznal si? Predáfkoval sa, more, – Alah mumle zo samej hĺbky duše. – Tu sa zastavil a potom išiel dakus žiť do Pešti a tam ho našli.

Lučkay vysúka z vrecka chumáč svetlej srsti a požmolené trussardy, aby reč aspoň na chvíľu stála. V momente štúri nepríjemný chuchvalec späť do nohavíc. Otvorí dokrčený pakel a ponúkne Alaha, sám si jednu z cigariet strčí do huby. Veľkoryso položí trussardy na stôl. Keď Alah škrtne zápalkou, aby poslúžil, Lučkay uvidí spod stiahnutého obočia v jeho ksichte niečo vlčie, úkladné, takmer sa popáli. Niečo cudzie, učupené a desné či iba skryté ako sklovina pijanského okna alebo odlesk toho krpatého bledého plameňa. Lučkay rýchlo sfúkne zápalku.

– A vy Taperta? Nepoznáte? Abo Ďoďija Moleka? Hužvára a tak ďalej, nič?

Aby zahnal chmáry myšlienok, s ústami plnými dymu horúčkovito loví v šedej mozgovej hmlovine.

– A Charola Vomastu? Čujete? Nikhaj nič?! Móre! Nič pravda!

Krútia hlavami. Špúlia zarastené ústa. Ani Pecka-Nový sa teraz nechytá; nechtom palca si čistí zaschnutú nečistotu na teplákovej bunde. Iba Alah niekoľkokrát razantne prikývne. Vytiahne obrvy, lebo ho niečo napadlo.

– Dyk ode, počúvaj kšeft!

Jeho ľavačka padne okolo krku ako slučka, chytí Lučkaya, že mu skoro zlomí väz. Polohlasom mu navrhne obchod, s nejakou videonahrávkou, nejakým podvrhom. O nič nejde: tajne svedčiť. Natočiť video, odmlieť do kamery rozštvorčekovaným či rozmazaným ksichtom naučený text.

– Pherdo lóve budú, héj!

– To čo je pherdo, to nepoznám.

– Ta veľa, nem?! Dyk naňho!

Alah sa otočí k svojmu polomŕtvemu publiku. Lučkay nedbanlivo šklbne plecami.

– Mne nejde o peniaze.

– Ta more, nerób! Všétko na dóveru! Šišma! Išli by sme na muťi! Fifty – fifja!

Lučkay sa múlisto usmeje.

Vypije podávaný pohárik.

– A Lopéza? Poznal si? – vráti sa k veci.

– Ta dyk ne?

– Aspoň jedného. Móre, a vieš, jak dostal to meno?

Alah Deloh sa vševediaco zasmeje: – He-hej.

– No jak?

Opäť sa obráti k ostatným štyrom, nech ožijú, nech aj oni sa pobavia. – Ta ešte jak mladý lelenc s tým začal robiť, s totým menom – si vymyslel vlastne fantóma! Dyk: páčila sa mu bunda na jednom šráckovi, ta prišiel ku neho a rozpráva mu: „No ale davaj dole bundu! Ta ty Lopézovi bundu si ukradol!? Šišma, počkaj, jak ťa Lopéz chytí! Zabije ťa, matku si pojebeš!!“ Šrácko celý zlepený, ta nedal by mu bundu? – zvyšuje Alah priepastný hlas a skáče rukou vysoko nad hlavu. – Alebo dyk že zobral nejakým ľuďom po kokot peňáze a na druhý deň im normálne do ksichtu hovorí, že Lopéz ne taká piča je, hovedo, živáň! „Bo sa na mňa podobá a na moj účet podvody robí! Ale on fásne na piču, ezaz dostane na ústy, jak ho raz chytím, móre! Už veľa ľudí je zato naňho najebaných, dyk!“

Alah sa napije, zapáli si – z Lučkayových, ponúkne aj Lučkaya a podá mu aj nový pohár. Nato sa odmlčí, znova klesne hlasom až kdesi do záhrobia:

– Ta toľko o Lopézovi vymýšľal, až nakoniec sám stal sa Lopézom.

Lučkay mlčky dymí a mechanicky prikyvkáva, jak mu tak hostiteľ srdečne myksľuje plecom. Iba čo sa zrakom občas zachytí na postave, ktorá práve prechádza okolo. Aj von na už celkom čiernu ulicu vyzrie.

– Ale, dyk, Tygra s Gejzírom minule vymákli, kámo khére! – primieša svoju trošku do monológu Pecka-Nový. – Rovno na ulice, more! Kukláči ich zložili, dyk a Tyger kričí: „Jaj, ujo, nebite ma!“ – Položí umelohmotnú loptičku na stôl a zdvihne holé ruky. Nad prosebnými psími očami zmraští čelo, ako keby bili aj jeho.

– V novinách bolo to! Koňec sveta, otec! Ta teraz ich musia bratia v base ne toľko túrovať do ústy, šišma! Ta toľko vyhrali! Čistý kokotizmus! Trebalo im výpalné pýtať?! Ta oni chcú dajakého starého šráca, podnikateľa – dóchodcu vydiérať?! Ta oni už mŕtvi sú, héj! – nafukuje sa Alah a prízvukuje pritom „ch“, akoby chriakal sopeľ, že sa z toho dvíha žalúdok; ešte aj keď sa smeje:

– Che-ché!

To prebudilo aj mŕtvych. Smiech je nákazlivý, najmä ak sa Alah s rozďavenou papuľou poobzerá rad-radom po všetkých prísediacich.

– Kámo khére, bo geňovinu zrobili! – Pecka-Nový škrieka ďalej. – Dyk, ta oni najprv melko pýtajú od starého, dyk a on na nich, že iba desať babiky má poruke. Desať tisíc!? Ta oni že dobre, geňá jeden aj druhý, ta tam majú! Ta neligli by kokot do ústoch!? No ne?

Alah iba mávne rukou.

– Umreli im životy, šetkým! Nedávali pozor! Abo chcípli, abo si založili rodinu. A Bieleho si poznal? Otec!

Lučkay precitne až po chvíli. Reaguje automaticky:

– Ta ne? – Potiahne si z cigarety. – Aj on pošiel, minule, – zadymí potichu.

Alah sa konečne zasekne. Vystrie strapaté obočie.

– Biély? Héj?! A jak?

– Potom ti poviem. Inokedy.

Alah Lučkayovi podozrievavo pozrie do očí, do každého zvlášť. Zrazu ticho. Lučkayovi zmizne úsmev z tváre, ale ešte minútku ňou zotrvačne pritakáva. Svrbí ho celý ksicht, a zvlášť nos, jak v tom porekadle o mrzutosti. Ako keby klamal. A poškrabať sa nemôže, aby niečo nepokazil – čierne fúzy, obočie, solídnu havraniu hrivu a tak. A tak sa roztancovaným krokom pakuje na hajzel. Ešteže ho barman stihne usmerniť; podá kľúče aj vysvetlenie, že vonku, dvere hneď vedľa, ale hneď. Keď vonku, tak vonku – Lučkay najradšej močí na verejnom priestranstve. V skorej jesennej noci, chrbtom ku všetkým – a veď nikto sa aj tak nedíva. Aby z toho niečo mal, pustil si nohavice až na členky, vytiahol močovú rúru. Odhalil svoju alabastrovú zadnicu. Hneď z neho opadlo všetko napätie, ktorým si Lučkay pošpinil nohavice a špičky topánok.

Cez víkend by sa Lučkay najnajradšej zobral a cestoval domov. Iba na dva dni, na piatok večer až nedeľu ráno, potom by precestoval zas pol dňa späť. Ale takto – iba čo sa spíjal, aby nebol sám. Ale doma sa tiež spíjal, tak čo. V kuchyni, v noci, osamote. Otvoril si po službe fľašu a tam pri nej sedel alebo ležal, kým ju celú nedorazil. Tak čo ešte. Nič. Veď on je už ticho. Ani sa nevyzlečie a zvalí sa mŕtvy do postele. Iba čo si ešte chvíľu päsťou podopiera unavenú tvár a pohľad umýva v pálenke.

V pondelok je na bratislavskej železničnej stanici rušno. Plno mladých, bezdomovci. V rohu staničnej haly televízny štáb. Taký malý – on a ona – on s kamerou a ona s mikrofónom. Objektív kamery opisuje halu a mladá blonďavá reportérka v bomba vetrovke tiež:

– Áno, a tu vidíme –

Lučkayom až mykne, keď toto začuje: koho, kde. Poobzerá sa na všetky strany, dôkladne omrkne terén. Až potom vykročí. Zďaleka dvojicu obíde. Poriadne zďaleka. S jednou rukou vo vrecku kabáta a s druhou na obrovských prsiach. Lučkay sa bol v ženských handrách odfotografovať v automate a vzal si z úschovne batožín svoj kufrík. Bol s ním aj v banke – ako chlap, že ho dá do sejfu, no keď prišiel na rad a žena za okienkom začala vyzvedať, vyhovoril sa radšej na „moment“ a odišiel. Poobzerá hranatú koženú batožinu v ruke, rozkýve nohy aj ramená, preskacká schodiskom haly dole medzi ľudí. Rovno pred nejakého mužského s profilom morskej šťuky.

– Prosím vás, slečna, koľko je hodín?

Rohatý, ostrý úsmev, žiabre ako uši. Ale veď Lučkayová nemá hodinky.

– Sto!

Lučkayová sa takisto usmeje – roztiahne ústa na maximum, až jej pod kožou zmiznú oči. Aj otrasný pytač sa bez opýtania vytratí. Lučkayová potisne golier kabáta do napudrovanej tváre a syntetické čierne vlasy s nádychom bordovej zhrnie za uši. Pomalšie sa poprechádza prostriedkom vestibulu, postojí. Vidí: starcovi pri vchode padne niečo na zem, niečo pod zub, spod zubu. Keď sa starec po rožok zohne, vypadne mu z vrecka zas druhý. Napokon oprie bakuľu o sklenú výplň vchodových dverí a skromne si odhrýza. Štrbavé ústa pracujú ťažko, ale dôsledne; spodná čeľusť sa za zovretými scvrknutými perami nenáhlivo otáča a doráža až k nosu. Piliny sa z tvrdého pečiva trúsia na šaty. Lučkayovi, teraz Lučkayovej, je špatne, keď toto vidí, nie iba pre ten rožok nasucho. Sťažka prehltne. Siahne do kufríka po nejaké peniaze, požmolí v prstoch špinavé farebné papieriky a sleduje pritom rysy, krivky a čiary v stareckom obličaji. Schová peniaze do kabáta, zas ich vytiahne, skrčené v pästi. Pravou nohou už kope smerom k starému, keď ten zo zadného vrecka znenazdania vytasí preloženú kôpku bankoviek a začne v nej listovať. Lučkayom na okamih trhne, no pokračuje v chôdzi, len o čosi viac doľava, vojde do trafiky. Kúpi si novinky. A tiež zalistuje. Nič nové. Iba ak utorok, nie pondelok. Iba ak jedna ženská, herečka, s kufrom na kolieskach. Jak taká Francúzka – vysoké čižmy, čierne brýle, šatka kolo hlavy; proste drahý špás alebo luxusná ľubňa. Padá tým istým schodiskom dole, známa ženská tvár. Dobre známa, odnepamäti, ale odkiaľ; Lučkay vidí, ale nespomenie si, ako by aj mohol – nepamäťou. Čumí a čumí, sám neviditeľný. V týchto šatách a ešte aj za prestretými novinami. No i tak skryje nos doprostred krídel goliera, sklopí čelo. Slepá ženská tvár, nie pre tie jej čierne okuliare. Keby sa jej teraz tak vrátil zrak, ten jeho – vnútorný, akýsi podvedomý – to by Lučkay nechcel vidieť. Radšej sa v momente zvrtne, dennú tlač natlačí do koša a vybehne zo železničnej stanice von.

Ohliada sa, až kým budova hlavnej stanice nezmizne za rohom. Pomalším krokom na podlamujúcich sa vyšších podpätkoch prejde niekoľko zastávok autobusu pešky. Zamyslený. Sadne si do prezidentského parčíka, kufrík hodí do štrku medzi nohy. Z vrecka vybalí cestovný pas. Bruškom palca brnkne po stránkach jak po strunách, roztvorí pas v mieste fotky. Na nej: ako keby on, no v ženskom vydaní. A vôbec; vôbec nie on, ani ako keby. Keby on, ale – tá ženská, tá ľubňa herečka, teraz už bez papierov. Takže Lučkay dnes na stanici videl skoro sám seba. Ale. Nebo studené a bledé, belasé ako sama nevinnosť, iba to nenápadné slnko doň lenivo vypaľuje žeravú ozónovú dieru. Lučkay musí plakať, keď to vidí. Sedí rozkročený jak štetka, keď sa zrazu náhlivo chytí za poprsie. Akoby sa zľakol, či ho cestou nestratil. Ale s tou fotografiou bude musieť niečo robiť. Alebo so sebou; samé ale: ale ako. Lučkay si neverí, ani čo sa týka podoby, ani čo sa týka dokladov. Nesúhlasne potriasa hlavou. Bude si musieť vybrať – v niečo musí predsa veriť každý, počuješ?

– Počujeme sa? – kričí Lučkay do telefónu. – No. Ja, pán Lučkay, volám len kvôli tomu, že aby ste si prišiel schránku vybrať. Poštárka odkazuje. Že taká plná je, že už dnuká nič vopchať nevie. Héj! Áno. No dobre, okej, dóbre. Sme dohodnutí. Dopo, pán Lučkay, dopó.

Lučkay položí telefón a navlečie si naspäť čierne rukavice. Posadí sa ku stolu v obývačke.

Rukami v kožených rukaviciach vyberie na stôl v strede obývačky pero, listový papier a obálky. Negramotnou ľavačkou naškriabe na jednu z nich adresy príjemcu aj odosielateľa. Kyprý biely prášok v miniatúrnom plastickom vrecúšku s takým tým koľajničkovým uzáverom zasunie do čistého papiera, prehnutého na dvakrát. Vloží ho do obálky. Hubkou na riad pretrie okraj obálky s vrstvou lepidla, zalepí ju. Potom si sadne k tomu pasu, prichystá si lepidlo, žiletku. Ale nakoniec i tak všetko zhrnie do šuflíka. Zostane sedieť, kým sa v myšlienkach bude bezcitne hrabať v starých nezaplatených účtoch.

– Prosím vás! Prosím, kdé nájdém práškovú smetanu!? Smetanu, prosím! – bľačala po obchode pokrivená babka a bezúspešne sa šuchtala sem a tam. Nik si ju nevšímal, prázdne uličky medzi regálmi. Prešla takto aj popri Lučkayovi, prikročila, oslovila ho: – Vý tu robíte?

– Ne.

Lučkay sa rovnako ako ona bezcieľne táral studenými priestormi rozľahlého hangáru, ibaže trochu viac potichu.

– Tak potom čó tu robíte?

– Ja tu nakupujem! – odvrkol ponad plece. Ale napokon jej aj sám našiel tú práškovú smotanu, spolu so svojou kávou, no baby nikde. Prešiel zozadu celú predajňu: zmizla. Striga jak z rozprávky, čo mu tak pomútila rozum, že teraz nevedel, čo chcel kúpiť; celkom ho doplietla s tými práškami. Tak pre istotu vzal aj prášky do pečiva aj prášky na spanie – s výťažkom chmeľu a valeriány –, ale na prášky na pranie zabudol. A smotanu si nechal.

Aby znova nezabudol, oprie zalepenú obálku o nočnú lampu. Vstane a prejde z obývačky do kúpeľne. Umyje si ruky. Nasilu si vtrepe do úst havanu a zapáli si. Nechá tučnú cigaru pokojne tlieť v popolníku. Ak mu dôjde dych a kyslíku bude už naňho priveľa, zafajčí si marsku. Zamľaská. Ako zákusok.

K hypermarketu zablúdil tiež iba náhodou, keď striedal autobusové spoje, aby striasol stopu. Vedľa vchodu s fotobunkou na zemi žobrák. A vedľa neho spiaci pes, prikrytý opŕchnutou dekou.

– Nemáte rozmeniť? Desiatku mi treba, – otrčil stovku bezradnému askétovi. – To je v poriadku.

Mávol rukou a usmial sa, zo špinavej lyžiarskej čiapky vylovil väčšiu mincu. Vhodil desaťkorunáčku do nákupného vozíka, pustil ho z reťaze.

V oddelení drogérie Lučkay k práškom vo vozíku pridal zubnú pastu plus automaticky toluén. Pred pokladňou sa zháčil. Vzal zelenú umastenú rozvoniavajúcu fľašu do ruky, obrátil sa nazad. Zastal, poobzeral sa na všetky strany. Hodil toluén späť do vozíka. Nad pokladníčkiným pohľadom sa iba pousmial:

– Maľujeme.

Koniec ukážky