Oliver Bakoš

Katedra paupológie 

(Ukážka)

Elektronická kniha

Title: Katedra paupológie
ISBN 80-88897-69-6 (slovak edition)

Copyright © Oliver Bakoš, MMI
Cover © Shooty, MMI
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Katedra paupológie voľne nadväzuje na knihu pánov Emana Erdélyiho a Mareka Vadasa Univerzita. Niektoré charaktery som si v nej aspoň na chvíľu požičal s ich láskavým dovolením, ale kedykoľvek ich veľmi rád vrátim. Kniha je poskladaná ako mozaika a čitateľa dostane doprostred zverokruhu, ktorý nemá riešenie a môže byť aj predobrazom budúcnosti nie príliš dotovaného systému školstva. Mená, postavy a udalosti, i neexistujúci vedný odbor – paupológia sú v tejto knihe vymyslené. Akákoľvek podobnosť so žijúcimi osobami je iba náhodná, ale i tak poľutovaniahodná.

Autor

Prvá kapitola

Nanebovstúpenie marxistky Béžovej

Pod vplyvom revolučných udalostí roku 1989 a v neistote panujúcich pomerov sa presvedčená marxistka Béžová rozhodla, že bude veriť v Boha. Boh asi nebol nikdy tak veľmi prekvapený, ako keď sa stretol s vierou a uvedomelosťou zaťatej marxistky v jej vlastnej hlave. Bola to situácia, o ktorej ani jeden z nich nevedel, ako sa skončí. Nervózny a prestrašený anjel strážny, pridelený Béžovej ex offo, urýchlene čítal knihu Ako sa kalila oceľ, a naopak Engelsov duch v pekelnej žiare odvolával všetko, čo kedy povedal a naznačil o Schellingovej teozofii. Katolícke kruhy sa príchodu nového intelektu síce veľmi nepotešili, ale zachovali sa voči nečakanému prírastku v duchu kresťanskom, priateľskom a mierovom.

Táto okolnosť marxistku Béžovú natoľko prekvapila, že v prvom momente v Boha skoro naozaj uverila. Spomínala pritom na mladosť, teda na časy, keď ju rúči chasníci zvádzali, a premýšľala, či aj s milým Pánom to nie je podobné: či nie je rovnako priamočiary – i keď pochopiteľne výsostne v duchovnom zmysle. Jednoducho, keďže Boh nič nepovedal, pochopila to ako mnoho iných, ako Jeho rozhodný súhlas. Hlboké presvedčenie o tom, že je vyvolená, už nemohlo narušiť ani zasadnutie straníckej skupiny. Veď čo je voľajaké uznesenie, keď má za sebou samého Pána? Okrem toho hneď pochopila, že ak je vyvolená, potom Boh musí sledovať jej plány. Spolu s ním bude aj ona úspešná. Veď svet môže byť i naďalej podriadený Jemu – ona mu iba sem-tam nadškrtne, čo je potrebné. Prečo by sa mal Boh chovať inak ako manžel? Aspoň sa jej zdalo, že cirkev niečo podobné vo vzťahu manželstva sľubuje. Vedela, že odovzdáva oveľa viac ako ostatní: obrátený na vieru predsa musí byť cennejší ako neobrátený.

Béžovej vnútorné presvedčenie ostatne potvrdzoval aj marxizmus. V učení, podľa ktorého robotnícka trieda nie je schopná vytvoriť si vlastnú ideológiu, a musia ju vytvárať iba zradcovia z „vyšších“ tried, ktorí majú vzdelanie, našla Béžová opodstatnenie presvedčenia, že prirodzene patrí k týmto „vyšším“ ľuďom. Jednoducho preto, lebo aj ona takúto ideológiu vytvára, bez ohľadu na to, ktorú triedu zrádza. Robotnícka trieda je teda aj vlastným revolučným učením odsúdená do sféry ničotnosti – vôbec nie je potrebné sa ňou zaoberať. Stáva sa iba nástrojom v rukách dejín, a tie môžu pochopiť a ovplyvniť iba klasici marxizmu, Béžová a jej rodinní priatelia.

Rozhodla sa preto pretvárať svet nielen ako presvedčená ateistka, ale na vyššej úrovni – už ako ateistka, ktorá verí v Boha. To je, ako vie každý, kto lepšie pozná dialektiku, výsledkom vyššej syntézy na základe pôsobenia zákona negácie negácie. Boh sa v pomerne jednoduchom rozume Béžovej vynoril z ničoty, podobne ako v systémoch trancendentálneho idealizmu. Musel byť nesmierne prekvapený prostredím, v ktorom sa znenazdania ocitol. Tak sa cíti aj gentleman, ktorému kyticu z rúk trhá budúca svokra. Zbavená problému božej (ne)existencie sa Béžová ocitla oproti ostatným kresťanom v neuveriteľnej výhode – jej myseľ nebola zaťažená žiadnymi pozitívnymi znalosťami. Vyzbrojená železnou metódou marxizmu jej duša nemohla byť nikdy spaľovaná ohňom pochybností. Jej skutky síce ani dovtedy v ničom nepripomínali vyšší princíp mravný, dokonca ani jeho proletárske či maloburžoázne varianty, ale zmysel tomu všetkému prinieslo až ono rozhodnutie.

Bolo podmienené zásadným predpokladom, že najlepšie objavy vo vede sprostredkúva práve vedomie zbavené predsudkov, a preto svoj ďalší osud zasvätila vede. Je to rozhodnutie, ku ktorému určitý typ žien zákonite dospeje až v neskoršom období veku. Láska k vede potom vedie jednoznačne k tomu, že veda, splodená už vlastne neplodnosťou, vyzerá ako obeť tejto lásky. Neprítomnosť akejkoľvek predchádzajúcej intelektuálnej prípravy si totiž vyžaduje rozvíjať vedu priamo ako veštecké umenie (pravdaže, ak predpokladáme, že aj umenie je iba dajaký humbug). Béžová sa rozhodla rozvíjať konkrétnu vedu – paupológiu, širšie ponímanú náuku o spoločenstve chudobných, lebo týmto pojmom sa hocikedy mohol nahradiť pojem proletariátu. Uvedomovala si, že rozvoj paupológie musí prebehnúť rýchlo a z ničoho, teda ako marxisti hovoria, za pochodu. Nikto predtým nič také nerobil, a preto Béžová tajne dúfala, že bude mať povesť zakladateľky. „Dr. Béžová – zakladateľka paupológie na Slovensku“ – najmä tento citát z budúceho slovníka významných osobností napĺňal jej najsladšie sny, lebo nič iné ich napĺňať a presládzať väčšmi nemohlo.

Predstaviteľov dejín spoločenských i historických vied pochopila ako stádo nekompetentných hoviadok, ktorým po rokoch treba opäť pomôcť na denné svetlo. Marxisti na nich už zabudli (nebudú vedieť, o čom je reč), druhá strana (idealistov) sa v týchto zúfalých dobách obmedzí na problém antikoncepcie. Dejiny duchovedné boli už pridlho preplnené mužmi, ktorí svoje koncepcie a antikoncepcie vytvárali, len aby zmiatli ženy (veď im prenechali iba starostlivosť o deti!). Preto sa Béžová nenápadne votrela aj medzi feministky.

K mŕtvym filozofom pristupovala s jemnou láskavosťou Čubírkovej a s vytrvalosťou Madame Curie. Nezaťažovala sa prevracaním filozofov z hlavy na nohy a z nôh na hlavu, ako to títo občas robia vo svojich hravých chvíľach. Jej hlboké štúdium filozofických diel pôsobilo bezprostredne ako gilotína – priamo jednotlivých mysliteľov dekapitovalo. Ich mŕtvymi telami zapĺňala svoje prednášky. Každého filozofa, s ktorým sa stretla, prerobila na paupológa plodným ozvláštňujúcim rezom, ktorý by sa dal považovať za cisársky, keby sa neťahal práve pod krkom. Béžovej britva jednoducho nebola Occamova britva. Aj najnepatrnejší povzdych o bohatstve alebo chudobe, či už ducha, alebo financií, automaticky zaraďoval celé davy mysliteľov do paupológie. Ich mlčanie k danej téme vytváralo zástupy paupológov implicitných.

Pred paupológiou pochopiteľne žiadne učenie nemalo šancu, najmä tým sa podobalo na marxizmus v jeho železnej forme: paupológia bola vlastne vnútorným odkazom na džihád proti zdravému rozumu. Už iba paupológia mohla stvoriť diela čímsi pozoruhodné. Po vyčerpaní a zmasakrovaní dostupných filozofov prichádzali na rad básnici a spisovatelia. Básnici obdobia starovekého Ríma prenikli do paupológie rýchlosťou očka pusteného na pančuchách. V otvorenej papuli paupológie sa strácali celé školy a smery, a silné individuality páchli paupológiou rovnako intenzívne ako druhoradí epigóni. Nič nezachraňovalo ani eklektikov, monisti padali do pripravenej paupologickej jamy zároveň s dualistami, dokonca mystici boli v jame dorážaní pästnými klinmi parafrázovaných marxistických aforizmov v rukách marxistky Béžovej.

Z jemných kvietkov Béžovej intelektu sa budoval nezborný ochranný val deviatej triedy platovej stupnice, ale peniaze neboli najhlavnejšie. Nemohli vyvážiť sebauvedomenie tvorivého ducha. Vďaka nemu paupológia rástla a mohutnela ako labyrint, v ktorom sa nenávratne strácali filozofi, skutočne premýšľajúce feministky, politici, ideológovia, zlodeji i prostitútky. To všetko však vôbec neviedlo k vyľudneniu zemského okršleku.

Naopak, svet začal byť zaľudňovaný produktmi, ktoré sa zrodili v žeravej vyhni novej vedy. Veľké národy so svojimi zanedbateľnými dielkami sa korili autorom diplomových prác z paupológie. Dorasované stvorenia, ktoré v týchto diplomovkách prichádzali na svet, začali vytvárať nový, neobyčajne snivý panteón, v ktorom sa hlúposť snúbila s absolútnom. Nachádzali sa tu umelecké slohy reprezentované zmrzačenými menami niekoľkých jednotlivcov, nezriedka i celé literárne žánre, ktorých analýza sa začínala a končila citátom z nikdy nepublikovaného dielka. Ak v Béžovej prednáškach Vergílius pripomínal vypálené zápalky, a názory mnícha Alkuina ho umožnili bez väčších problémov zaradiť medzi pokazené kosačky na trávu, potom práce Béžovej študentov išli automaticky ešte do väčšej hĺbky. Žiak predstihoval učiteľa v podstate bez námahy.

Vedúca katedry Blatenská bola teoretickými úspechmi Béžovej fascinovaná – vycítila v nej spríbuznenú a navyše ženskú dušu. Pocítila to, čo u vlastného muža nikdy nepocítila – podporu. Pokiaľ tvrdila jemu, že premýšľa, on tvrdil, že sa iba vyvaľuje. Etapy premýšľania navyše nikdy nevedela preukázať myšlienkou, podobne ako moderný básnik po opici – ba niekedy ani myšlienkou cudzou. Za neplodným dialógom zvyčajne nasledoval rozsudok za nenavarenie: pár faciek. Preto intelektuálne rástla a vedecky dozrievala podobne ako americký boxer Muhammad Ali. Nečudo, že myšlienky feministickej dielne považovala za skutočné nóvum vo svojom živote plnom prenasledovania.

Spôsob práce, teda vlastne orientálne nezasahovanie do vedy, sa jej však bohato vyplatil – Blatenská iba zriedkavo niečo uverejnila. Nemala však byť za čo kritizovaná! Svoju stagnáciu v kariére pochopila ako zlovôľu mužov (svojho ale aj všetkých ostatných) – slabých bezzásadových mamľasov-trápiteľov. Mužov preto vo vedeckých radách dala svojou duchovnou matkou profesorkou Puklou nahrádzať Puklej konškoláčkami zo štúdií marxizmu v Moskve. Nehybné ľady kariéry Blatenskej sa potom samé od seba, akoby zázrakom rozhýbali. Napriek nepriaznivým okolnostiam prechádzala Blatenská vedeckými radami za svojimi titulmi ľahko ako tiger pavučinou. Ale stále chýbal intelektuálny impulz, ktorý prinieslo až Béžovej osvietenie. Súhlasom, súzvukom duší sa dal ten impulz nazvať. Vzájomná sympatia, ktorá u Béžovej vyplynula spontánne z toho, že Blatenská sa stala šéfkou, prerástla do plodnej vedecko- pedagogickej spolupráce.

Revolúcia sa, popri mnohých iných vecich, neúspešne pokúšala zaviesť do výuky dialóg – ten krásny univerzitný sen, podľa ktorého učitelia veľa vedia a študenti sa ich všeličo pýtajú, a tak priam zvedochtivo sa dozvedajú od svojho guru, čo treba i netreba pre život a prácu, podobne ako kedysi v Platónovej Akadémii. V podmienkach inovovaného školstva to približne znamenalo, že učiteľ má vytvoriť priestor pre otázky študentov, na ktoré by mal podľa možnosti aj zmysluplne odpovedať. Keďže učenie metódou dialógu nebolo presne rozpracované, dokonca sa ani nevyskytlo v podobe úradného obežníka alebo metodickej príručky, našlo si svoj originálny variant v aktivitách oboch pedagogičiek. Po dlhých úvahách si obe takýto dialóg naštudovali medzi sebou, čím sa už dovtedy pomerne bezobsažná výuka zmenila na nie celkom pochopiteľnú frašku. Bol to zákonitý dôsledok predpokladu, že študent (z hľadiska paupológie a aristotelovskej „zbavenosti“ titulov) nemá žiadnu dušu. To ho približuje k predmetu výuky paupológie – k spoločenstvu chudobných (k proletariátu). Jednoducho povedané, so študentom sa niet o čom baviť! „Nevedia nič, tieto dnešné decká, všetko im kúpia rodičia! Minule jedna mala takú karmínovú blúzku, ja by som svojej dcére na to nedala!“ tvrdila Béžová. „So študentom sa predsa nemožno baviť na vedeckej úrovni, to by jednoducho nepochopil,“ dodávala Blatenská. „Ale nič to. Odučíme si hodiny navzájom, vlastne spolu – ty budeš so mnou viesť dialóg na mojich, a ja s tebou na tvojich,“ rozhodla. „Musíme si navzájom pomáhať.“

Nacvičenie dialógu stálo krv, pot a slzy. Bolo to ako askéza a odriekanie pri káve a koláčikoch, s nespočetnými vzájomnými návštevami. Stretávali sa po večeroch, v sobotu i v nedeľu. Každá si skúšala svoje vety pred zrkadlom. Béžová niekedy aj s hašlerkami v ústach, aby hovorila ľahko ako Demostenes, alebo „ako tá oná z My Fair Lady“. Celý dialóg bol sekretárkou prepísaný na kartóny, pre najhorší prípad, t.j. „keby nám niečo vypadlo“. Blatenská chcela čítať aj Stanislavského, ale potom od toho upustila, lebo sa nedal narýchlo zohnať. Konečne, po skúške v prázdnej posluchárni, mohli predstúpiť pred študentov. Dialóg sa od absurdného divadla líšil iba všeobecnou nezmyselnosťou cieľov a prostriedkov, i keď po formálnej stránke nepochybne zodpovedal najlepším a najnovším učebniciam pedagogiky. Týkal sa predovšetkým toho, ako môže človeka zlomiť neosvojené a nezažité paupologické vedomie (teda ako sa spustia tí, čo rýchle zbohatli).

„Poznám akademického architekta, ktorý je veľmi movitý,“ deklamovala Béžová v slávnom dialógu (kráčajúc na jednu stranu miestnosti – ku dverám), „kupuje si umelecké obrazy, len aby si potvrdil svoj vzdelanostný imidž!“

„To je science fiction!“ zvolala v propedeutickej odpovedi Blatenská (od okna).

„To nie je science fiction! To je otrasná realita!“ reagovala múdro a rozhorčeným smútkom predchnutá Béžová (v štvrťobrate vpravo pri dverách, s dlaňou obrátenou hore, s polonatiahnutou rukou, asi ako keď človek nesie tácku, alebo sa v tráve niečoho chytil a veľmi by sa chcel umyť).

So scénkami, ktoré študentom odhaľovali celý duševný obzor oboch, zabili polovicu semestra, až kým sa Béžová psychicky nezrútila pri vypĺňaní dotazníka o publikačnej činnosti. (K všeobecnej poznámke „V tlači“, ktorú vždy pripájali k názvom svojich článkov, bolo treba rýchlo vymyslieť aspoň desať titulov.) Niekoľko týždňov nemohla pedagogicky pôsobiť, ba ani inak pracovať. Obe dospeli k názoru, že viazať výchovný proces na dvoch ľudí je veľké riziko, ktoré autori požiadavky premeny výuky na dialóg pravdepodobne celkom nezvážili.

Preto sa rozhodli preniesť ťažisko spolupráce a aj koláčikovanie priamo do oblasti teoreticko-vedeckej výchovy, najmä do oblasti diaľkového štúdia. Iniciatívu prebrala opäť Béžová, lebo mala s diaľkarmi (poslucháčmi diaľkového štúdia, t.j. štúdia popri zamestnaní) najväčšie skúsenosti. Diaľkari vždy doniesli nejaké koláčiky i fľašky. Ale nielen preto sa javili ako najsľubnejší poslucháči, ktorí majú väčší nárok na ocenenie a pozornosť učiteliek. Javili sa perspektívnejšie, lebo sa nikdy počas prednášok nepýtali na nič. Rozospatí a utýraní po celotýždennej drine premýšľali iba o tom, ako to mať všetko čo najrýchlejšie za sebou. Ani na skúškach nekládli žiaden intelektuálny odpor – popri nich vyznievala každá z nich ako génius.

To bol bod, o ktorý Béžová oprela svoje východiská: „Diaľkové štúdium prináša prospech, iba sa mu treba viac venovať! Veď v skutočne demokratickej spoločnosti môže prinášať prospech obom stranám!“ vyhlásila Béžová. „Prečo by som s nimi nešla na večeru, keď ju zaplatia?“ hovorila, „veď to robia v školách aj na Západe!“ Prikyvovali jej aj ostatné kolegyne: „Prečo od nich nevziať darček, keď ho dávajú z úprimného srdca? Veď zarábajú a nikde nie je napísané, že školu musí skončiť každý!“ Všetky cítili, že spolu s ňou sa i ony sa rýchlo približujú k nebeskej večnej sláve.

Diaľkové štúdium vytvorilo na katedre paupológie zdroj vedy a zábavy. Učiteľky prežívali mnohé dni v príjemnom alkoholickom opojení ako dôstojníci z povolania v ľudovej armáde. Iba nepatrným zdrojom rozčarovania marxistiek bolo, že sa traja poslucháči denného štúdia prihlásili na teológiu. Prišli z dusnej atmosféry malého mesta a chceli počuť aspoň v hlavnom meste čosi zmysluplné. Na katedre paupológie to bola nesplniteľná túžba. Podobný úspech by mala v Španielsku žiadosť, aby sa vegetariánske prednášky konali počas býčích zápasov. Rozčarovanie však pominulo po vysvätení prvého z nich. „Vlastne my sme ho priviedli k záujmu o toto štúdium!“ zhodnotila to Blatenská. „Nám vďačí za všetko!“ Bol v tom kus pravdy. A azda preto sa aj marxistka Béžová po smrti určite dostala do neba. „Boh môže byť,“ tvrdila pravdepodobne aj tam, „ale treba ho stále kontrolovať vedeckými metódami.“

Nikto v tom čase ešte netušil, že najväčšiu perspektívu má docentka Ondoláková, ktorá nenápadne sedávala v kúte. V skutočnosti to v tom kúte už dlho intelektuálne iskrilo. Pokiaľ ostatné paupologičky vymýšľali v podstate plané koncepty paupológie, docentka Ondoláková už myslela matematicky. Vedela, ako Johannes Kepler, že geometria a algebra sú krídla, na ktorých sa vznáša pravda. Preto riešila budúcnosť paupológie zložitými rovnicami. Po čase sa zo zložitých rovníc začala vynárať Pravda:

1. Vytvoriť predmet = paupológia!

2. Vedúce miesto = obsadiť!

3. Kto na ved. miesto = Blatenská

Prvý model paupológie, ako každý vidí, vyzeral ešte hlúpo. Bol jednoducho v mnohých črtách predvedecký. Dal by sa označiť za genetický alebo genealogický model paupológie. Model bol, aký bol. Bolo v ňom jednoducho ešte stále čosi na spôsob primitívnej mágie. Nemohol byť úspešný, nedal sa nijako použiť. Každý predsa cíti jeho neohrabanosť, drsný a neotesaný motív zárodočnej myšlienky. Nikto by v ňom, okrem objaviteľky, docentky Ondolákovej, nemohol ani len tušiť geniálny zárodok aktuálneho modelu paupológie. Ten bol výsledkom ďalších dlhodobých úvah docentky. Týždeň po týždni prepracúvala chybné miesta, korigovala slepé cesty, ku ktorému bádanie v nezmapovaných oblastiach môže zviesť každého vedca. Boli to ťažké noci i dni. Trpezlivo a krvopotne odstraňovala všetky prekážky a balvany na kľukatých a strmých chodníkoch, ktoré viedli k budúcnosti paupológie. A iba vďaka tomu aktuálny model paupológie predsa len uzrel svetlo sveta. O jeho dôležitosti svedčí aj to, že docentka ho (dokonca sama) prepísala na stroji:

P A U P O L Ó G I A

1. Vedúce miesto = obsadiť!

2. Kto na ved. miesto = JA!

Vzácny vzorec zalepila do obálky a odložila na príhodnú chvíľu.

Druhá kapitola

Cloaca maxima

Chýbala iba hudba. Tá, ktorá chýbala, znela v americkom filme Odyssea 2001, kde dotvárala monumentálny dojem nekonečných kozmických priestorov. Tá hudba chýbala vždy, keď sa docentka Ondoláková zjavila. Sama osebe natoľko naplnila laický pojem zjavenia, že k nemu okrem spomenutej hudby nechýbalo nič.

Prvé, čo si každý všimol v zjavení, bol zadok. Lenivo a trochu rozpačite ju tlačil pred sebou. Bol veľmi veľký a v rozpore s charakterom iných zjavení tryskal z kozmických temnôt ako gejzír nefalšovanej hmoty. Zdalo sa, že je ním úplne obklopená, ako Saturn svojimi mesiacmi.

Napádať niektorú časť tela hlavnej postavy nie je vo vrcholnom umení vôbec vhodné, ani keby to bola najpodstatnejšia časť postavy. Telesné aspekty sú totiž v literatúre dôležité iba niekedy: určitú fyziognómiu mal Gargantua a aj Don Quijote. Ale spisovateľ, pre ktorého mravnosť nie je prázdnym pred-postmodernistickým slovom, sa musí sústrediť na zásadnú obhajobu telesnosti hrdinky, a nie na dajaký plytký a sprostý posmech – akokoľvek mu taká obhajoba pripadá ťažká a v bežnej literárnej tradícii prakticky neodskúšaná.

Ak sa to bralo čisto z fyzikálneho hľadiska, bolo možné považovať zadok docentky Ondolákovej za nanajvýš distingvovaný, veď z vrodenej skromnosti kráčal vždy v dostatočnej vzdialenosti za ňou, podobne ako u najušľachtilejších Kentaurov. Iba sa zdalo, že docentka mu chce v nestráženej chvíli uniknúť. Naopak, keď v rozhovore s ľuďmi pohŕdavo zdvihla nos a keď hlavu zavrátila hlboko dozadu, pripomínala vyváženú harmonickú hyperbolu. Približne ako keď do gotickej madony z plastu napumpujú neprimerane veľa vzduchu. V záklone sa zadok opticky zmenšil a tangenta zátylku v horizontálnom smere nechala vystúpiť z celkového objemu zadku nanajvýš dve tretiny.

Zadok docentky navyše žil svojím vlastným pokojným životom. Mal svoje vlastné ambície, ktoré s ňou zdanlivo vôbec nesúviseli, ale najčastejšie áno. Bola to vždy jedna z jeho polovíc, ktorá sa z času na čas rozhodla vystúpiť do popredia, a tá druhá to nikdy nechcela nechať len tak. Bezmocnú docentku pritom ohľaduplne posúvali pred sebou, ako keď chorého vezieme v kresle na kolieskach. Každému dávali najavo, že sa k celkovému pohybu iba nechtiac pridala. Prvá a posledná príčina, ktorá vysvetľovala prečo sa docentka hýbe, bola vždy análna.

Zadok, na rozdiel od nej, nebol nikdy zlomyseľný, a zodpovedne s ňou zdieľal zmysluplnú symbolickú jednotu. Aj keby docentku niekto v nezodpovednej imaginácii oddelil od jej zadku, opäť by aj v jednotlivých častiach neomylne spoznal pôvodnú spolupatričnosť.

Ale o nejakom oddeľovaní tu nemohlo byť ani reči. Oddeliť jedno od druhého by sa muselo skončiť smrťou oboch. Ani slávny Rembrandt by tento zadok určite nezveril nejakému žiakovi. Pojednal by ho sám, potichu a s úctou, a jeho sláva by bola určite ešte väčšia. Aj Rubens by si ušetril zbytočnú prácu s tromi korpulentnými Gráciami. Jeho obraz by sa volal „Tri v jednej“, lebo pre všetky tri figúry by bolo v tejto jednej dosť miesta. Nejaký priestor by ešte zvýšil i pre dve plnoštíhle kuchárky z pľúcneho štátneho sanatória vo Vysokých Tatrách. Na zvyšnej ploche postavy by ležérne hrali tenis a namiesto rakiet by v mocnom rozmachu držali veľké rezne ušetrené na pacientoch. Keby bola docentka aspoň na chvíľu svätá, určite by mala svätožiaru práve na tomto významnom mieste, a určite by s ňou bola spokojná. I keď sama mu verná vždy nebola.

„Dievčatá, musíme schudnúť!“ povedala raz v návale emócií svojim spolupracovníčkam, ktoré ju vo všetkom nasledovali. Veď, ako by povedal Aristoteles, boli tiež poriadne „otelesnené telesnosťou“. Docentka v ten deň pocítila mámivé a márnivé volanie štíhlosti, akoby samotný Erós, na tomto už dávno opustenom ostrove, chcel beznádejným krikom privolať jednu z posledných slastí, ktoré svet síce dopraje ženám – ale zásadne iba štíhlym.

„Nakúpime Herba Life! Nakúpime Slim Life!“ volali jedna cez druhú v jemnom prvotnom opare rozhodnutia, nadšené celkom novým intelektuálnym podnetom.

„Odtučňovacie čaje! Sucháre na chudnutie! A vodu, dievčatá, vodu! Vodu! Vodu!“ prevolávalo orákulum.

„A jablkovú diétu! A cesnakovú kúru! A banánovú životosprávu!“ spieval dityrambický zbor teraz už asketických bakchantiek.

Neskončilo sa to dobre. Už po týždni všetky odpadávali od hladu. Okrem docentky, ktorá sa držala najstatočnejšie, lebo ju zachránil práve on. Keby jej vlastný zadok nepodal pomocnú ruku, už by sme ju dnes nenašli medzi živými. Iba on ju aj v týchto najťažších chvíľach neodvolateľne unášal od hladu k chladničke, ako chtiví a roztúžení Rimania unášali svojho času Sabíňanky až kdesi od Sabinova.

Kto ju chránil, ak padla do kaluže? Kto ohľaduplne vytlačil vodu a blato do blízkeho i vzdialeného okolia? Tam, kde by sa iná žena zašpinila a zamáčala od hlavy k päte, tam si docentka Ondoláková zašpinila iba celkom malý kúsok sukne, sťa by sa o ňu v električke letmo, len ako taký hravý motýlik, obtrel bezdomovec. A bolo veru každému jasné, že taký zadok nemôže byť dielom subjektu ani objektu, že pri jeho vzniku príroda slepo nasledovala tvorcu všetkých vecí a on ju viedol iba cestou dokonalosti.

„Nemôžeme byť štíhle, ale ešte si môžeme aspoň niečo dopriať!“ šírila docentka Ondoláková dodatočne útechu v nepreformovateľných korpuskulách katedry.

Podľa romantikov a darwinistov človeka charakterizuje vzpriamený postoj. Nohami je človek pripútaný k zemi, hlavou k nebu. Prechod k nebu je však vyriešený veľmi neurčitým spôsobom. Preto si vládnuci aristokrat nasadzuje korunu, imperátor vavrínový veniec, a štíhla deva v súťaži krásy ich v tom iba nasleduje. Docentka Ondoláková neurčitosť prechodu vyriešila nemenej impozantne. Kolosálnu stavbu „Troch v jednej“ zavŕšila rafinovaným dielom, ktoré pripomínalo aj prešporskú secesiu, i keď na prvý pohľad mohlo vyzerať ako prepitými križiakmi zbabraná gotická fiála na románskej hradbe.

Išlo o dielo mladého kaderníka, rodeného umelca. Keď si docentka Ondoláková sadla do kresla, pochopil, že musí strihať úplne inak, ako keď mladý teoretik strihá klasikov. Rýchlo zašiel do neďalekej krčmy, kde s rozhodným výrazom v tvári vypil niekoľko pív. Každý si pamätá, ako rýchlo to bolo.

Potom chvíľu holými rukami načieral cement a miešal ho s tmavým odtieňom kobaltovej modrej, ktorú priebežne žltil bohatým prúdom zvyškov piva. Tým vnútil tvarom kaderí oceľovomodrú žlť a nezboriteľnú pevnosť. Vďaka tomu docentka Ondoláková vyzerala vždy prirodzene, teda ako sklad neošetrovanej vojenskej techniky.

Dojem, ktorý chcela vzbudzovať, bol až teraz zavŕšený. Nešlo o lacný efekt, aký vyvolá silný pĺž, keď celkom zabielený vylezie zo škatuľky púdru. Nešlo ani o dojem zle pochopenej skutočnosti, aký by v kapitánovi Achabovi vzbudila Biela veľryba vychádzajúca z hotela Holiday Inn. Bol to dojem neurčitej rovnomernej pestrosti, aký spôsobí tornádo v obchode s obrázkovými časopismi.

Skúsenosti docentku Ondolákovú poučili, že svet nie je heliocentrický ani geocentrický, ale je análnecentrický – jej zadok je miestom, okolo ktorého sa celý vesmír musí krútiť. Celý vesmír k tomu aj nútila. Koperník nikdy nemal taký pevný bod a iba preto vymyslel svoju predpojatú hypotézu.

Dokázala to aj na svojej púti do Ríma, ktorá vôbec neotriasla jej nevierou. Vykonala ju v dotovanom zájazde určenom pre telesne postihnutých, ktorí túžili po osobnej účasti na modlitbe so Svätým Otcom. Na cestu sa vcelku tešila, lebo tušila, že v autobuse nebudú iné silné individuality.

Svoju svetovú vôľu na všetkých otestovala hneď za hranicami nenápadnou šticht-próbou. Len čo sa postihnutí začali modliť všetko v nej vzkypelo a zbrunátnela. Akcia proti nej! Provokujú! Vztýčila sa, hlboko dozadu hlavu zaklonila, a preriekla mocným hlasom:

„Vážení, nie každému sú tieto vaše nechutné prejavy príjemné! Ja vás žiadam, aby ste tu s tým prestali!“

Veriaci boli natoľko ohromení, že ju na slovo poslúchli. To veru nemali. Pán im skrze ňu uložil nepríjemnú pokutu. Prozreteľnosť skrížila cesty docentky Ondolákovej s veľkou šľahačkovou tortou v kaviarni neďaleko parkoviska. Predstavovala však škrt cez docentkin priškrtený rozpočet. Torta sa pritom javila ako prirodzený a jednoznačný cieľ jej najposvätnejších úmyslov.

Preto pri vstupe do múzea sladkým hlasom ponúkla postihnutým, že im sama zakúpi lístky – ide jej iba o to, aby sa zbytočne netrápili s cudzími jazykmi. Hneď aj od nešťastníkov povyberala slušnú čiastku. Zverili jej ich rovnako neúlisne, ako keď pedagóg Makarenko posielal mladých sovietskych gangstrov do okresného mesta so storubľovkami. Vtedy sa všetci vrátili. Pochopili, že takého pedagóga už tak ľahko nikde nenájdu. (Storubľovku nebolo možné rozmeniť ešte v osemdesiatych rokoch ani v centre Moskvy.)

Považovali ochotu za jej prvý ľudský prejav vo Svätom Meste, za akúsi zájazdovú spolupatričnosť. Ale docentka iba tak – povyberala. Nie proti potvrdenke. Iba na dobrô slovo – vzala peniaz. Lístky nekúpila a opatrne sa vytratila. Dobré duše, síce pôvodom kruté a rímske, ale teraz už kresťanské, keď to pochopili – vpustili ich do chrámu. Pokiaľ sa všetci modlili, neďaleko prebiehala celkom iná sviatosť konzumácie veľkej torty. Docentka Ondoláková a torta vstúpili v jednotu blaženosti.

„Veď komu by sa mohli,“ ako sa neskôr zdôverila priateľke, pobožnôstkari sťažovať? Helenka, počúvaj – akí museli byť tí fašisti sprostí! Načo postihnutých kántriť – keď ich možno dobre ošmeknúť?“

Okrem viery a dobrého jedla sa docentka Ondoláková venovala najčastejšie už iba kráse. Teda vlastnej kráse.

„Zrkadielko, zrkadielko, povedz mi, kto je najkrajší a najmúdrejší na svete!“ zrevala z času na čas na zrkadielko, gúľajúc a gániac pritom výhražne očami. A zrkadielko odpovedalo, celkom pokakané od strachu: „Predsa ty, Patrícia Ondoláková, teraz paupologička! Iba ty, Paťka! Milovaná! Naša!“

Zrkadielko vedelo, čo sa stalo so zrkadielkami, ktoré samovražedne blúznili o Snehulienke alebo Cindy Crawfordovej. Zachraňoval ho iba názor barokového architekta Berniniho, ktorého sa kŕčovito pridržiavalo: „So záľubou hľadíme na dobre namaľovaný obraz zvädnutej a odpudzujúcej ženy, ktorá by v nás v skutočnom živote vzbudzovala iba nevôľu a odpor.“

„Myslím, že u ženy nemôže ísť iba o krásu, žena má aj duševné kvality!“ vyhlásila docentka. „Pozrite na Matku Terezu, aká je... (zbadala výraz Béžovej) no... aká je populárna! Nedá sa nikdy ísť proti móde! Moje heslo: drahé a kvalitné!“

Zmysel pre krásu a docentkin vytríbený vkus mohli oceniť všetci. Fascinujúco pôsobila najmä v ružovej saténovej blúze, v ktorej pripomínala vyblednutý „Zákaz vjazdu“. Najmä kvôli nej ju študenti premenovali na „Pink Tank“ – na počesť tanku, ktorý v Prahe premaľovali ich šibali-kolegovia naružovo.

Názory a vedecké myšlienky sa k docentke správali, akoby ju nemali rady. Nezdržiavali sa pri nej dlho. Akoby sa každý, ktorý dakedy počula a len čo ho ona vyslovila, vrátil, a chcel ju kopnúť do zadku. Ale zadok ho odplašil svojou autoritou, a tak názor radšej odišiel niekde inde.

Na príčine bola jediná fascinujúca veta z dobovej učebnice: V Moskve sa po druhej svetovej vojne postavilo viac niekoľkoposchodových budov. Táto veta nikdy nemala byť napísaná. Začala žiť v docentke svojim vlastným životom. Nabobtnávala a klonovaním, delením alebo odrezkami sa rozmnožovala vo všetkých docentkiných prácach a prejavoch. Na základe tejto prostej vety docentka pochopila skutočnú pravdu vedy: ide o to... povedať čo najsamozrejmejšie veci ešte samozrejmejšie, pričom ich samozrejmosť nemá byť považovaná za chybu, ale za objav.

Na rozdiel od docentky Ribákovej docentka Ondoláková ustavične zaujímala k vedeckým teóriám vyhranené stanoviská. Túto metódu prezrádzal aj Základný text paupologického učenia: „... voči teórii možno zaujať svojské stanovisko: možno mať plno výhrad, možno s ňou úplne súhlasiť, možno iba neurčito pokývať hlavou.“ Tretie stanovisko považovala docentka za vrcholný prejav erudície a uplatňovala ho najčastejšie.

Je pochopiteľné, že pri presadzovaní názorov to nemala nikdy ľahké. Preto vo vede postupovala ako v osobných sporoch. Veci, s ktorými iní nesúhlasili, bolo možné presadiť iba expresívne: zvolaním alebo hulákaním, ktoré sa pomerne voľne a nezávisle mohlo kedykoľvek napojiť na rev, vresk, škrečanie. Existovala tu ešte vždy možnosť podfarbiť pôvodnú príznakovú jednotvárnosť prejavu ryčaním, zavýjaním, hulákaním, húkaním. Ak sa stretla s odlišným názorom, vyvádzala, akoby ju nechceli pustiť na sabat za obľúbeným inkubom, alebo jej odňali pilotné oprávnenie na metlu. Je iba prirodzené, že povestné ziapanie docentky Ondolákovej sledovalo osobitý štýl, ktorý sa vymykal tomuto jednoduchému triedeniu. V premyslenom kontrapunkte dochádzalo k nádherným syntézam.

Prejav mohol byť napríklad prestúpený hereckým a baletným gestom: ako keď chrochtá a piští stará a vulgárna umierajúca labuť, ktorú práve naturalisticky zvádza trochu sfetovaný a neobratný pštros. V takých kakofóniách vždy jeden motív viedol, ale ešte nikto nemal dosť času poriadne určiť ktorý. Niekedy sa nedalo celkom presne rozoznať, či ide ešte stále o artikuláciu, alebo už iba o zarazené vetry. Hlavný motív sa črtal vždy iba nejasne a vyvolával v oslovenom pocit modernej estetickej neurčitosti spojený so zhnusením z bytia, ktorý sa nedá presne definovať: ako keď k tchorovi do diery hodíme dozreté olomoucké syry, vojenské trenírky a zo dve vedrá merkaptánu. Vyžaduje si potom veľkú trpezlivosť a sústredenie, aby sa dalo určiť, o čo tam vnútri hlavne ide.

Docentkine nohy sa v takých chvíľach premenili na Memnonove kolosy, pevne sa zakorenili v podlahe, hlava sa mierne vyvrátila dozadu, aby prostomyseľnosti ľahšie vychádzali ústnym otvorom, a aby využívali balistickú krivku po celej dráhe strely. Oslovená osobnosť sa rýchlo zmenšovala, aby sa vzápätí úplne stratila v hustom opare urážok. Dal sa pritom pochopiť úžas, aký prežívali starí Gréci, keď uvideli kravu sochára Myrona, ktorá sa od skutočnej kravy líšila iba tým, že bola z dreva. Docentka Ondoláková však nikdy nebola z dreva, vždy bola z paupológie. Púšťala sa najmä do jednoduchých tém, aby v nich mohla naznačiť niečo nové, prínosné – aj keby to bolo iba zatĺkanie klinca. Išlo o to, aby sa zatĺkanie spomenulo verejne a aby každý, kto kedy bude zatĺkať klinec vždy pamätal a zvážil jej múdre slová:

„Ja naozaj neviem, prečo to tu ešte nikto nepovedal, že klinec sa zatĺka predsa tam, kde má hlavičku! Už naši predkovia predsa hovorili: udrieť klinec po hlavičke! Keby sme ho zatĺkali a búchali kladivom tam, kde má ostrie, išiel by predsa do dreva oveľa ťažšie! Neviem, prečo sem nepríde nejaký hlavný údržbár z ministerstva a nenaučí nás to, a hlavne nepresvedčí sa osobne, že my tie klince naozaj zatĺkať nevieme bez primeranej prípravy, akokoľvek ich však zatĺkať chceme. Prosím – chceme mať zatlčené klince – ale kto si to vezme na zodpovednosť? Kto zabezpečí zdravotníkov a prvú pomoc? Čo keď sa pri zatĺkaní niektorá z nás zraní? Bola by som nesmierne rada, áno, zdôrazňujem: nesmierne rada, keby mi niekto povedal, kde vlastne to kladivo a klince dostanem! A kto tie klince zaplatí? Nebolo by azda jednoduchšie keby to spravil dajaký údržbár alebo ministerstvo vnútra? Prečo má vysokoškolský učiteľ zatĺcť nejaký klinec, aj keď je povedzme po nejakej ťažkej chorobe alebo má problémy s chrbticou?...“

Osobitnú kapitolu docentkinho života zaberal večný súboj s pisárkami a sekretárkami, ktoré pre ňu písali. Písanie na stroji považovala za zvláštnu nepotrebnú vedomosť nižších ľudových vrstiev. Jej postoj sa zakladal na intímnej osobnej skúsenosti. Zápas docentky Ondolákovej s písacím strojom by dokázala vyjadriť iba raná fáza magického realizmu. V poeticko- naratívnej forme by ho starý pisár Aztékov vedel presne opísať v masevalla-tolli[1]: „Písací stroj je niečo hučiace. Má klapky. Má mnoho klapiek. Búcha to. Ľudia, tlakotlin[2], to robia a sú unavení. Píše to niekedy, čo oni chcú. Robí to chyby. Mení to slová. Buchne to čosi iné, než sa ťuklo. Pot pritom steká po tvári i pod suknicou. Hrôza! Hrôza! Niečo čierne. Spojilo to slová do čudného chumľa. Čo hovorila o tom tlamatini[3] Béžová vo veľkom ikno-kvikatl[4] o písacom stroji? Aha! Medzi slová musíš dať najdlhšiu klapku! Ten text azda rozďavuje papuľu. Klapka nezastala! Chce to vyskočiť! Cinklo. Prečo cinklo? Hrôza! Bolí to. Ach, ach! Aj chrbát bolí. Aj hlava. Je to desivé. Budí to hrôzu! Hrozné je to ...!“ Stroj počas písania pripomínal smrteľne raneného malého živočícha, ktorému hrozné, neohrabané a nepriateľsky naladené zviera z času na čas nemilosrdne zasadí úder, aby ho dorazilo.

Na katedru paupológie nastúpila docentka Ondoláková s veľkým snom, ktorý sa čiastočne odrazil aj v aktuálnom matematickom modeli paupológie:

Veľký sen docentky Ondolákovej.

Teraz má najväčšiu moc v rukách, rozhoduje o všetkých. Na koho sa škaredšie pozrie, komu niečo povie ostrejším tónom, ten sa oprávnene bojí. Plichtí sa popri stenách, neodvažuje sa na ňu pozrieť. Vie, že ona nezabúda. On to má zrátané. Ale čo to? Aha, prichádza minister! Nesmierne múdry človek. Ale nevie si bez nej poradiť. „Tak aké máte riešenia?“ pýta sa ho vecne Ondoláková. Minister stručne hovorí svoje, sústredene uvažuje, lebo vie, že jej čas je vzácny. Myslí mu to neuveriteľne rýchlo, zvažuje množstvo stanovísk. Sú v tom aj medzinárodné súvislosti. „Ukážte to!“ hovorí ministrovi. Pozrie do jeho papierov a hneď nachádza riešenie: „Takto to bude!“ Minister vychádza z pracovne ohromený, zabúda sa aj rozlúčiť. Také riešenie mu vôbec nenapadlo. Pre republiku sú zachránené obrovské hodnoty. Minister sa vracia a diskrétne sa pýta na číslo jej konta. Ide o veľkú sumu. „Je to iba nepatrná časť toho, čo ste pre nás zachránili!“ hovorí jej s úctou. Ona si takmer nestačí vypočuť celé vrúcne a úprimné poďakovanie ministra, lebo už na ňu čakajú vedci z celého sveta. Sedia už pripravení na svojich miestach v slávnostnej sále na Hrade, aby jej odovzdali niekoľko významných medzinárodných titulov. Chce aj im pomôcť, lebo keby ich neprebrala, ich univerzity by už nikto nebral vážne.

Nemá na nich veľa času, lebo podvečer dostane Katedra paupológie obrovskú sumu zo zahraničia na rozvoj vedy. Na rozvoj paupológie! Všetci vedia, že ju ona stvorila. Takmer z ničoho. Minister si zobral zoznam tých, čo sa kedysi z paupológie smiali. Majú po chlebe, ale je to nutné. Brzdili by rozvoj paupológie. Finančné prostriedky sú iba pre jej katedru. „Stojí to na vás!“ ubezpečilo ju najväčšie združenie všetkých najväčších nadácií. „Je to veľká suma, ale ešte viac ide o prestíž! Pre nás je česť, že ste nás neodmietli!“ Ondoláková v naručí so všetkými diplomami ide medzi vedcov a hovorí s nimi cudzími jazykmi. Plynule. Všetkým prirodzene a nenásilne tyká. Niektorí si zapisujú jej názory, tí šikovnejší majú diktafóny. Vedci nervózne odtláčajú novinárov – viac to potrebujú počuť ako novinári... Pri hlavných, dvojkrídlových dverách úplne novej pracovne plačú tri úradníčky, ktoré pred hodinou dala prepustiť. Majú deti – ale majú aj povinnosti! Nedá sa to prepáčiť... neschopnosť a lenivosť neospravedlňuje... to je hlavná zásada!

[1] v reči vidiečanov

[2] otroci, ktorí pracujú za jedlo

[3] samostatný mysliteľ

[4] žalospev