Pavol Rankov

S odstupom času (ukážka)

Elektronická kniha

Title: S odstupom času

ISBN 80-901146-5-2 (slovak edition)

Copyright © Pavol Rankov, MCMXCV

Cover © Ivona Rankovová, MCMXCV

Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII

Third edition.

All rights reserved.

V každom slove slovo

Určite neprišiel za mnou, chce sa opýtať, kde nájde niektorého z kolegov, napadlo mi, keď sa vo dverách mojej pracovne zjavil počerný štyridsiatnik v dobre ušitom obleku a prvotriednych poltopánkach. Nesporne to bol cudzinec. Arab, Turek, možno Armén či Grék. Inteligentné čelo, hlboké čierne oči, fúzy, aké dodnes v našej krajine vyvolávajú predstavu maďarského husára. Typ, ktorý máva úspech u slovenských žien. Jednak si o každom takomto chlapovi myslia, že je to ropný šejk, jednak veria mýtu o ich dokonalej mužnosti. Napriek tomu bolo v tomto človeku skôr čosi desivé alebo odporné.

Muž stál s rukou na kľučke a čakal, že prehovorím prvý. Možno je u nich taký zvyk. Keď už začínala byť chvíľa nemého vyčkávania takmer trápna, opýtal sa, či som pán R. Znamenalo to, že ide za mnou a nebudem ho môcť odbiť milým úsmevom a informáciou, do ktorých dverí má vstúpiť. Inokedy by som sa potešil možnosti, že tento muž má pre mňa ponuku dobre platenej práce. Preklad z taliančiny, zoštylizovanie reklamného letáku či návodu na použitie. Činnosti, ktorými som zarobil za pár hodín viac ako za celé týždne seminárov a cvičení na univerzite.

Tentoraz som sa však nepotešil. Bol som v časovej tiesni a musel som urýchlene dokončiť rukopis svojej prvej a jedinej knihy poviedok. Aspoň zistím, aký je to pocit odmietnuť dobrý kšeft.

Keď som mužovi potvrdil, že som ten, koho hľadá, požiadal ma, aby sme si sadli. Nepredstieral som rozpaky nad tým, že som to nenavrhol sám, veď som ho považoval skôr za votrelca ako za hosťa.

Najviac ma na ňom zaujalo, ako dobre hovoril po slovensky. Zaváhal som, či predsa len nie je od nás. Možno Róm.

Začal hovoriť a rýchly prúd jeho reči ma úplne paralyzoval. Sedel som a počúval, ako obšírne vysvetľoval, že pozná moju literárnu tvorbu a vie, že mi čoskoro má vyjsť kniha. Práve preto prišiel. To ma zaujalo. Pomyslel som si, že je to inzerent, ktorý chce do mojej knihy umiestniť reklamu na detské mydlo, na spoľahlivé a výkonné polovodiče či prinajlepšom na rýchlu distribúciu periodík. Táto predstava ma potešila, veď takto sa znižovalo finančné riziko môjho vydavateľa, ba dokonca existovala aj nádej na zvýšenie honoráru. Skôr ako som mu stihol oznámiť, že tieto veci sa vybavujú s vydavateľom, schladil ma vetou, že neprišiel za mnou preto, aby hovoril o umeleckej úrovni mojich textov či dokonca o peniazoch. Na chvíľu zmĺkol, aby si pohladil fúziky. Vtedy som sa ho grobiansky opýtal, prečo ma vlastne vyhľadal. Nevedel, či má opísať ich (použil množné číslo) zámer podrobne, alebo stručne. Ubezpečil som ho, že v tomto prípade stručnosť postačí. Na moju narastajúcu nevraživosť zareagoval ľahkým úsmevom a povedal, že by ma chceli (opäť množné číslo) poprosiť o určité zmeny v mojich poviedkach. Rukopis im odovzdám a oni zvážia príslušné úpravy. Tento návrh bol natoľko absurdný, že mi ho musel zopakovať.

Nechápal som, čo by z toho mohol či mohli mať. Prvá myšlienka, ktorá mi vtedy napadla, sa zdá s odstupom času veľmi smiešna. Rozmýšľal som, či to nie je špión, ktorý chce zakódovať do textu nejakú informáciu a vyslať ju komplicom. Bola to hlúposť, veď cez platené reklamy v novinách alebo televízii mohol rozšíriť správu v oveľa väčšom okruhu adresátov.

Až potom mi zišlo na um, že chce vydať moju knihu pod svojím vlastným alebo iným menom. Že mi takéto vysvetlenie nenapadlo hneď na začiatku, svedčí o tom, že sa nemôžem považovať za spisovateľa, ale len za zapisovateľa príbehov. Uvažoval som ďalej: ak by moje poviedky vydal u nás, dokázal by som svoje autorstvo vďaka ukážkam, ktoré vydavateľ zaslal so žiadosťou o dotáciu nadácii pre kultúru. Ak by poviedky vydal v Grécku, Turecku, či odkiaľ vlastne je, zdrží ho preklad a originál vyjde skôr. Napokon, aj keby knihu preložil z vydaného slovenského originálu do nejakého malého jazyka, sotva by som sa to dozvedel. Či má rukopis, alebo hotový výtlačok, riziko je rovnaké.

Chcel som sa ho spýtať, odkiaľ je, ale predbehol ma. Ukázal mi etiópsky pas a tvrdil, že už pätnásť rokov žije v Addis Abebe. Ale vraj má aj marocké občianstvo.

Konečne som sa ho spýtal, prečo odo mňa žiada, aby som v poviedkach niečo menil. Pozrel na hodinky a spýtal sa, či mám dosť času. Ľahostajne som pokrčil plecami. Toto gesto asi nevyzeralo veľmi sebavedome a on s úsmevom povedal, že naznačí svoje poslanie. Predsa len bude nevyhnutný podrobnejší opis. Vraj ho lepšie pochopím, ak si pomôže starým príbehom o egyptských božstvách. Stručne mi rozpovie obsah jednej legendy starej tisíce rokov.

Bohyňa Isis nazývaná aj Eset, ktorú zobrazovali ako kravu predstavujúcu pozitívne sily materstva, hojnosti, ale aj prirodzenej harmónie, raz pomocou malej ľsti (otrava hadím jedom) prinútila hlavného boha Amona, nazývaného aj Ré, Ptah, Atum alebo Kefer, aby jej prezradil svoje pravé meno. Toto meno bolo zdrojom nesmiernej sily, poznania a moci. Asi na tomto mieste muž povedal, že sa jeho rozprávanie trocha odlišuje od všeobecne známych verzií báje. Podľa neho sa totiž Isis rozhodla toto pravé meno hlavného boha, ktoré je kľúčom k ovládnutiu síl makrokozmu i mikrokozmu, vyjaviť ľuďom. Nemohla ho však povedať priamo, pretože ľudia vtedy, rovnako ako dnes, neboli natoľko múdri a citliví, aby ho správne použili. Tajomné meno zakódovala do určitých textov, žalmov, rozprávok či piesní, ktoré potom ľudia rozširovali v čase i priestore, prekladali do iných jazykov. Dnes by azda toto meno bolo možné nájsť v mnohých dielach rôznych literatúr. Spravodlivá Isis svoje posolstvo rozšírila po celom svete. Môže ho objaviť ktokoľvek, komu sa podarí dešifrovať – to znamená pochopiť – jeho kód.

Muž zmĺkol a opäť sa usmieval. Predpokladal, že táto zostručnená legenda môže vysvetliť, prečo by som mal meniť svoj rukopis. Bol som zmätený ako človek, ktorý oneskorene pochopil, že sa zhovára s bláznom. Najúctivejšie, ako som vedel, som sa ho spýtal, ako jeho zaujímavý príbeh súvisí so mnou a prečo by som mal na jeho základe prepracovať svoje poviedky. Na znak nesúhlasu zdvihol ruku. Nežiadal odo mňa prepracovať text, iba urobiť niekoľko úprav.

Opäť som preberal riziká, aké mi hrozia, ak mu ukážem rukopis. Zdalo sa mi, že v podstate žiadne. Ignorujúc nepretržitý prúd jeho nezmyselných argumentov som vzal zo stola rukopis. Keď som mu ho podával, naše prsty sa dotkli. Inštinktívne som sa odtiahol, pretože jeho ruka bola studená a suchá ako ruka mŕtvoly. Požiadal o prepáčenie. Tento človek sa mi s úsmevom ospravedlňoval ešte aj za to, že som sa ho štítil. Sľúbil, že rukopis prinesie na druhý deň ráno.

Keď som nad všetkým večer opäť rozmýšľal, zabudol som na svoj východiskový predpoklad, že ten človek je blázon. Naopak, utvrdzoval som sa v tom, že jeho pripomienky nebudem akceptovať. Pritom som však pripustil, že som na ne zvedavý. Ak by ten chlapík vôbec neprišiel, cítil by som sa podvedený. Možno sa toto dobrodružstvo (áno, pomyslel som vtedy na to prázdne slovo!) napokon stane námetom pre poviedku chýbajúcu do naplnenia rozsahu, ktorý môj vydavateľ očakával koncom mesiaca.

Ráno prišiel veľmi skoro. Sotva som si vyzliekol sako, už stál vo dverách. Asi čakal pred budovou, a keď ma videl vojsť, ponáhľal sa za mnou.

Mlčky mi podal rukopis. Včerajšia zhovorčivosť mu dnes chýbala. Pozrel som na prvú stranu a pokúsil som sa o žart vyjadrujúc radosť, že názov knihy zostal nezmenený. Na perách sa mu zjavil jeho bezpohlavný úsmev. Ešte raz ma požiadal, aby som prijal ich návrhy, a rozlúčil sa. Dá sa povedať, že som bol sklamaný, lebo všetko sa skončilo bez výrazného vyvrcholenia. Nemal som však ani najmenšiu chuť zdržiavať ho.

Zvedavo som sa pustil do čítania, no čoskoro som zistil, že k žiadnym zmenám nedošlo. Opravili mi dve pravopisné chyby (a dve iné ponechali), v jednej vete zmenili slovosled. Najvýraznejšou zmenou bolo vyčiarknutie posledných troch viet v jednej poviedke. Zhodou okolností sa ten záver nepáčil ani mne.

Potom sa vlastne už nestalo nič. Rukopis som dal vydavateľovi a o pol roka vyšla moja prvá a jediná kniha poviedok. O niekoľko týždňov mi ktosi telefonoval. Hlas mi nebol povedomý, ale ten človek tvrdil, že bol sprostredkovateľom, ktorý mi doručil úpravy mojich poviedok. Boli mi za ne vďační. Opýtal som sa ho, či tie bezvýznamné zmeny boli skutočne ich jedinými výhradami, a on mi to potvrdil. Žiadal som ho o vysvetlenie, aký to malo význam. Povedal, že niekedy vzniká úplne iný zmysel, ak sa vymení čo len jediné písmeno. Najmä v názvoch a menách. Skôr ako som spomenul honorár, spojenie sa prerušilo. A možno ten čudák na druhom konci jednoducho zložil.