Ivan Kadlečík

Dvanásť

1989

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: Dvanásť
ISBN 80-89129-56-0 (slovak edition)

Copyright © Ivan Kadlečík, MCMLXXXIX
Cover © Jana Lišaníková, MMV
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMV, MMXII
Third edition.

All rights reserved.

V Starom zákone sa písmená hebrejskej abecedy používali aj na označenie matematického počtu. Písmeno alef vyjadrovalo jednotku, beth dvojku, gimel trojku... Žalm 119 je v pôvodine zostavený tak, že jednotlivé osemveršové oddiely vystriedajú postupne na začiatku každého verša dvadsaťdva spoluhlások abecedy od alef po thau, čo zodpovedá známejšiemu alfa /kai/ omega, teda akémusi teologickému i kozmologickému celku a jednote súcna, znameniam zodiaku od Barana môjho, uzatvorenému kruhu večnosti a nekonečna. Posledný znak abecedy thau má hodnotu 400. Písmená, ich násobky a súčty, nemali len hodnotu numerickú, ale aj symbolickú. Číslo štyri sa používalo pre celosť, jednotu vesmíru a Zeme: štyri základné prvky, substancie pytagorejcov a alchymistov, štyri svetové strany... Dôležitosť jej násobku – štyridsať /mem/ zachováva aj jazyk: ruské sorok, slovenské meru. Ale budúci údel nie je len v číslach: je v našej minulosti; osud je to, čo bolo.

O prach sa lepí môj život; obživ ma podľa svojho slova. Vyrozprával som svoje cesty a Ty si ma vyslyšal; vyuč ma svojim ustanoveniam... Žalm 119, písmeno daleth – 4.

Iskry

Nie! Nie! Trikrát Nie!
Friedrich Nietzsche

Začína byť /biť/ polnoc, tá stará polnoc, polnoc hlboká, len moje kyklopské okno /oko/ zúri do tmy a obťažuje noc: spíš? Celú noc nalačno písať, to je otrava /nikotínom/, opojenie halucinogénnym kadidlom veštiarne v Delfách. Spomenieš komputerovú Pýtiu a už sa začínaš meniť na spisovateľa, už tvoríš, nie fajčíš. Z hlúpeho zlozvyku je metafora; neresť zapojíš a posunieš do asociácií kultúrneho časopriestoru, denná banalita transcenduje. To, čo sa práve deje, práve to je večnosť. Myšlienka modernej fyziky o časopriestore je už dávno obsiahnutá v jestvovaní a širokom poňatí človekovej kultúry a umenia /základná merná jednotka: 1 šejkspír, 1 megabach/. Spomedzi prstov stúpa hore dymové /výkal ohňa?/ posolstvo vatričky na vrchu /aj nad nemocničnou posteľou starého spisovateľa Dominika Tatarku vraj/. /De/je sa denne metafora.

Spisovateľ médium je všetkým a každým, najmä sebou – cirkuluje kolo svojho jadra ako letokruhy košatého stromu, čo tichý a počúvajúci visí nad morom /a mor nás morí/.

Na jazyku, na reči hrať. Reč píše sama, sa reťazí /slová, vety sú ohnivká/, nesmie byť na reťazi /uviazaná/. Písanie: reťazová jadrná jaderná reakcia erekcia, logická štruktúra ako hlinená strecha /asýrsko-babylonské tabuľky 20 x 30 centimetrov, môžu byť aj v obálke, nežartujem/; škridlová podhorského domčeka strecha nado mnou, čo chráni a pripomína, že hlinou budem aj prikrytý, nech sa potom, večný ležiak, nečudujem. Kryštalická atómová mriežka symetrická s dobrou pamäťou /čipy pamäťové, kremíkový tranzistor/ je jazyk: pamäť je jazyk. Ametyst si pamätá, ako som ti na rozžiarený /rozžialený k šťavnatým slzám/ klitoris, Klytaimnéstra, ukrytý v zarosenom slnečnom rúne /argonautov/, nastokol prorocký Jánov prsteň, dvanásťkarátový. /Karát = 2 desatiny gramu./ Kedyže to bolo? pred – po našom letopočte? Podľahla si mi, podľahla si ma neľahko, priľahol som ťa spoľahlivo, priľahlý, priľahký, neľahostajný, priliehavý ako slovo. A potom zovretou krvou zlilavený drahokam navretý, mocne zovretý /tvojou/ obručou zo zlata. Hľa, ľudská reč, literatúra: iskriaca sa reťaz zo zlatých prsteňov v Marsovom ohni pre kňažnú /Kassandru, Lilianu?/ vykované. Tak riekol Zarathuštra.

Vyskúšať na sebe všetky možnosti najkrajnejšie, ochutnať dno, tie kaly, droždie spodku suda /sudičky/, vínny kameň /viny/, to kruté, trieslovo, tanínovo trpké iskrenie. Len ma tu nechaj, kým aspoň toto dopíšem! modlím sa a klamem ako ľstivá Penelopa naruby obrátená: čo som v noci utkal, tkadleček, cez deň páram, pálim aj mosty za sebou; autodafé. Od krvi ryšavý Odyseov šíp potom preletí otvorenými uškami sekier, cez slučky, oblúčiky písmen, prestrelí /Lilino lono/ všetky o a g d... Vo vlastných zvratkoch sa modlím na všetkých kolenách /najvyššia intenzita mĺkvych slov/, omieľam ťa v ďasnách temer bezzubých, žviacham ťa, grcanec, a vypľúvam alebo prežriem slobodne ako slovo. Zober si skalpel iskrivý, slovenský spisovateľ, urob rez chirurgický na hrudníku, vyber si srdce, umy ho, polož na vystretú dlaň a choď po ulici: budú ti naň prdieť; ale aj tak to urob.

Ako Louis Pasteur či Robert Koch či Semmelweis sám na sebe skúšať chorobu liek /literatúry/. Experimentálne, aby sa vedelo o prekliatom spore písania a pravdy: v pravej ruke máš pero, v ľavej ružičku od Violanty ukrutnej, fialovej slnečnice, čo ti dala k meninám, a šimreš si ňou, čochreš rosyplnou, svoj tŕň, svoj osteň. Zlepené lupene /ulúpené/ oťažievajú, gravidnejú. Či azda vidíš inú, nesprostredkovanú možnosť komunikácie pravdy s umením? Všetko tu už bolo, aj ruža v tôni ohanbia, v horúcom chládku nehanbia /tuším u Salvatora Daliho/, všetky odpovede sú pradávno známe. A predsa: O čo iné sa usilujeme, než znova nájsť priamky, ktoré nakreslil On. Toľko Albert Einstein o práci vedcov; umelec rovnako. S tou večnou známou odpoveďou opäť a opäť, denne a zočivoči bezočivo konfrontovať otázne bytie, ktoré sa práve koná. Nevyhnutne vytýčiť neklesajúcu otázku, hľadať ju, hladiť, hľadieť, ako sa dvíha, rastie. Veď tvorca, to charizmatické knieža, môže všetko; všetko, aj si zúfať nekonečne; len v tom je jeho cena. Polnočný duní zvon, rachotí srdce a vŕzga v kostiach červotoč. Všemocné knieža môže všetko, aj k pravde dospieť: nezmerná veľkosť bezmocnosti svojej. Uvidieť priepasť /tvoju/, zostúpiť do nej: len vtedy vieš, čo je výška. Lebo dlho sa vŕta studňa a pomaly prežíva svoju chvíľu: sa načaká, kým zvie, čo padlo do jej hĺbky.

Hladkám si, mesačná slnečná kňažná, ten svoj nekompromisný osteň, trenírky vlhké, pravda nedosiahnuteľná, unikavá ako dni, uhýbavá, skutočnosť pre tvorcu nedosiahnuteľná, iba čo guľky plo/divé/ bolia, se/menné/, to je celá spisovateľova robota a údel. Ako mám potom v kníhkupectve robiť inventúru? Ťažký život aj štátneho zamestnanca a do dôchodku ďaleko, riekol Zarathuštra.

Naďalej fetuj prázdnotu, ticho je droga múdrych. Sedíš v robote, z obloka pozeráš, kedy prídu fízli. Nikto nás nemá rád. Ešte aj ten telefón, ktorý mi pred desiatimi rokmi nabodli, už odstrihli od svojho magnetofónu. Keď som volal kolegyňu Martu v T., cvaklo to aj u nich, zapojili nahrávanie. Preto ma Martuška každú chvíľu volala, vraj čo je nové, ako sa mám, čo robím, akí zákazníci boli u mňa – a potom, zle vás počujem, súdruh vedúci, položím, vytočte vy znova. A keď mal službu nejaký dobrák nepoučený, namiesto aby zapojil zázrak techniky, sa ozval: koho voláte, tu bezpečnosť, a ešte sa rozčuľoval, prečo otravujem; prepáčte, ja volám správne číslo, nie vaše, ani ho nepoznám. Keď obchod po čase prevzala Jolka, vercajg odpojili. Ale predtým si ma ešte naisto počkali na križovatke v Tlmačoch, keď som kolegyni viezol tridsať slovensko-ruských slovníkov, chýbalo nám čosi do plánu maloobchodného obratu na tretí kvartál 1978. Zobrali vodičský preukaz. /Mladý zahanbený uniformovaný príslušník: Viete, ja mám rád knihy a nerád robím takéto veci. Kníhkupec: Tak ich nerobte. Príslušník: A potom si to vyžeriem od šéfov./

„Je to však aj právo na žičlivé medziľudské vzťahy, v ktorých sa nehonoruje brutalita, hrubosť, hulvátstvo, nespoľahlivosť, čisto utilitárny úžitok, zákernosť, podozrievavosť, donášačstvo, devótnosť, nevraživosť, závisť, neznášanlivosť, agresivita vyplývajúca zo strachu... kategorizovanie ľudí ako c. a k. vagóny prvej, druhej a tretej triedy, spriahanie životných osudov starých rodičov, rodičov, detí a vnukov podľa princípu momentálnej zásluhovosti, delenie ľudí na tých, čo majú čisté a zašpinené dotazníky...“ tak riekol Peter Zajac /Slovenské pohľady 6, 1988/. A ja sa smiechu nezdržím, ak sa raz kultúra oficiálna a závislá natoľko priblíži k nezávislej, necenzurovanej, paralelnej, až sa rovnobežky v nekonečne pretnú, porušia sa matematické axiómy, veď aj nekonečno možno ešte znásobiť ľubovoľným číslom. Občas sa dve spomenuté kultúry trocha /v krčme/ priblížia, teraz aspoň a zatiaľ v biológii indivídua /čo je síce vážny krok vpred, no neveľmi rozhodujúci v zmysle oslobodenia človeka/. Tak napríklad Boris Filan v Slovenských pohľadoch /6, 1988/ plieska smelo a demokratizačne údom po /redakčnom?/ stole: „Len im ukáž, tata, len im ukáž... Muž pristúpil a udrel vtákom o dosku, až poskočili poháriky.“

Len nedávno som /kdesi/ napísal tú ezoterickú víziu, že budem stromom /stromom je aj kríž/, a už som predbehnutý: urobil tak minulý lesník, švagor mladší. Aj v pokonné Vianoce, na Štedrý deň ráno som s Jurkom, lesníkom budúcim, odrezal v záhrade z radu smrečok, nech izba zeleným jasom svieti, zeleným svetlom jasá. Príde ti vtedy na um, že izba je pre strom hrobom a kvíliace pílenie piesňou smrti? V živom plote ostala medzera. Synovi vravím, nevadí, na jar dačo dosadíme, ujo ti sadenice prinesie. Nepriniesol. /Ujo v tom hrobe už iste na nás zabudol, vraj./ Začal sa pozvoľna meniť sám na strom z povolania /kto ho povolal?/, už nekráča, len nehybne dýcha: veď kto daruje kyslík planéte, kde nájde úkryt chvejúca plachosť zveri? Les rastie pomaly, búrka ho zničí v okamihu. A predsa. Chrániť les, spomaľovať – azda aj márne – skazu, pri jeho raste bdieť je ako písať knihu. Lebo sú, Zarathuštra, čo stromy slovom či skutkom pokorne bránia pre človeka; a sú – koristne spití do ničoty. Ktorý z nich pretrvá? Kto bude večnejší?

Satanášovi, diablovi, ba ani štátu nepredám svoju dušu. Už ju má iný. Hľadal som sekvoju, ale našiel som len orech menom Jozef, ktorý som zasadil v jednom fejtóne /besednici/ asi pred desiatimi rokmi. Má sa k svetu aj v týchto pomeroch /nečíta noviny/. Už aj čosi zarodil, azda aj vďaka mojim deťom: keď boli ešte veriace /hocičomu/. /Bolí ťa brucho? hlava? Jemným dotykom prstov, krúžením dlane vyliečim bolesť, hoci nie každému: len v blízkom vnútornom kontakte. Dcéru v noci bolí zub, vravím, chyť ma za ucho, keď bolesť zaútočí, poriadne ma ťahaj, keď trýzeň povoľuje, ucho popúšťaj; zaspala./ Keď boli deti také malé, že snehu mali ešte po krk /Tej zimy napadlo toľko snehu, koľko kto chcel – Slawomír Mrožek/, v každý Štedrý deň /fialový slnovrat/ som ich poslal k stromu, nech ním potrasú a vravia: Dobre roď, dobre roď! Tak som ich učil podľa Alberta Schweitzera úcte a súcitu ku každej forme života /vírus cholery? vírus HIV-1 a HIV-2?/: veneratio vitae. Kde je dnes úcta a pokora voči mravcovi a včele a žabe, keď nie je ani k človekovej dôstojnosti? /Sme iba výrobnými nástrojmi obludnej mašinérie zisku./ Nikto nás nemá rád okrem policajných orgánov, ale ani tie nás nemajú rady /Iľf – Petrov: Dvanásť stoličiek/.

A teraz, keď Jošo začína mocnieť v páse, v rozhodnosti a proteste, keď ma prerástol azda aj mravne a intelektuálne, už som len čakal, kedy mu v žilách začne prúdiť jarná krv nečervená. Potom štepárskym nožíkom do kôrnatej pokožky dva pretínajúce sa rezy v pravom uhle. Odchýlim, odškerím hladkú sivú kôru a vložím do nej /eroticky/ palec ľavý – od srdca, tým istým nožíkom a spôsobom na brušku narezaný do tvaru kríža. Narušenú kôrku uzavriem, vrátim späť, zalepím čím rýchlejšie, nech krvavá miazga nevysychá, nech sa nič nestratí v zakrivenom vesmíre /Ph. A. Paracelsus: Panpsychizmus, zv. 1, s. 988/. Získal som tak nádej /nádenník/, že umriem zdravý a že aj spodstatnený mŕtvy budem trocha životný /aspoň gramaticky: spodstatnené meno mŕtvy sa vo flexii a iných pravopisných vzťahoch lexikálnych správa ako životné/. Vymenili sme si s Jozefom životné sily, podopreli sa, prúdi, iskrí medzi nami fluidum a energia. A nech mi odpustí, ak mu narastie nádor, bez poriadku a zákona rozbujnené tkanivo, rakovina, ktorú denne vdychujem, požieram aj v mrkve, cítim, počujem a vidím v metajazyku masmédií, bezmocne. Ani on to nemá ľahké, zo zeme, vzduchu, z vody čerpá podstrčený jed. V spojení si možno skôr pomôžeme – ako proletári všetkých krajín. Je mocnejší než ja a mladší a krajší a dlhšie žijúci, a keď mu čosi cudzie narastie, odpílim a ošetrím; má väčšiu schopnosť regenerácie suchých ratolestí, aj /kremičitanovú/ pamäť z pôdy čerpanú. A možno aj z neho čosi do mňa vtečie: mohutná stálosť, túžba po výšinách a svetle, žírne jadro v tvrdej škrupine /vajec/ – úroda, plod, čo si vzdorne dupne o zem, aj keď padá, /vy/padáva zo zelenej obálky /poštovej/ ako dopis od priateľa; a pokoj, pokoj, ticho. Jozef sám postáva v rohu mojej záhrady pri komposte. Vlastne pri hnoji. /No a?/

Z okna sa vidím od písacieho stola voči oblohe vystretý. Odrazu do izby, kde sa tvárim, akoby som písal /literatúru/, vojde matka, ktorú som roky nevidel, spoľahlivo kdesi ukrytú /nijaká diabolská obrazotvornosť ani sen, ešte teraz cítim jej dotyk/. Za okuliarmi rozsvietený /dve biele slnečnice/ úsmev, s radosťou si sadá ku mne na lavicu pri kachľovej peci, pravou rukou ju – vôbec neprekvapený – objímam poza chrbát, bol som si celkom istý, že ma sem prídeš pozrieť, vravím, a že ma spoznáš, aj keď sa pred vlastným detstvom neúspešne maskujem fúzmi a okuliarmi, smejeme sa. Až zatým spozorujem uprostred zárubne dverí nezreteľnú postavu v kalnom šere. Hneď som vedel, kto je, aj keď sa ani len trochu nepodobala na množstvo zobrazení /Dürer? Goya? Rembrandt?/, ktoré som videl. Nijaká lebka ani skrížené hnáty. Detaily nerozoznávam /len obvyklé stanovisko pŕs si rýchlo a nenápadne obzriem z automatického zvyku, no tam nič – veď načo aj?/, ale tvár prázdna, nikomu nepodobná, anonymná, čosi ako fádna, handrami vypchatá slepá pančucha vláda bez úsmevu chuj guľa hlava spoločnosť, žiadne kosti, len špinavosivé /akoby/ obväzy, a presne viem, že ruka bez prstov, kýpeť čímsi mäkkým obkrútený. Pochopil som, že sprevádza mamu na krátkej vychádzke, opustení ubytovacieho priestoru /aby sa vrátila?/, na návšteve ako strážny pes, policajný dozor alebo ako cenzúra, že mama bez nej nemôže ísť, no i tak sa pýtam: po niekoho prišla? Mama prikývne. /Veď ma tu nechaj, aspoň kým toto ešte dopíšem! Alebo počkaj, čo si kravatu uviažem a ponožky vymením, veď to je celý človekov zisk za tie roky: nahý som prišiel, oblečený odídem./ Zúrivé svoje oplzlé /vypĺznuté/ kliatby nezopakujem čitateľovi. Mama ma s úsmevom krotí, zmierlivým gestom /stále mlčala, slovka nepreriekla!/, len kľud, nedráždi ju zbytočne, a Smrť, nevzrušená, neurazená, ľahostajná pristúpi, „ruku“ mi – ako na pozdrav – priloží na kľúčnu kosť, potom pokojne prisadne k mame z druhej strany, objíme ju poza chrbát, takže sa nám ruky dotýkajú, nech akokoľvek uhýbam, sunie sa. Vtedy už mám namiesto hlasiviek vecheť, na čele znoj ako pri písaní, artikulačné svaly a čeľuste paralyzované /botulotoxínom/, len horko ťažko bľabocem, každučká hláska balvan /akoby som ju písal/, s najväčším vypätím sa mi ako tak zrozumiteľne podarí: Aj tak ťa o-št-ím! Neschopný pohnúť sa od údesu, telo mi drkoce, cítim sa, aspoň sám pred sebou, predsa len ako víťaz. Also sprach Zarathuštra: Iba ak vzdoruješ, si.

Výňatky

Tu sa končí správa. Mňa, Daniela, moje myšlienky veľmi znepokojili a moja tvár zmenila farbu; ale vec som v mysli zachoval.
Daniel 7, 28

/Výňatky/ zo zátvoriek: Také päťdesiate narodeniny ako tohto roku /v oku/ som v živote nemal, ani mať nebudem /asi/: ako kníhtlačový debut mi /vonku/ vyšla knižka /ako ju dostať dnu?/ – a na vlastné oko som videl vitráže Marca Chagalla, to starobylé umenie farebných sklíčok
/drahokamov?/ spojených mäkkým olovom. Tvorca prinútil zvrchované slnko, aby robilo, neochudobnené, čo on chce, stalo sa žiarivejším, zmnožilo obraz sveta, hoci /z/lomené do pokľaku na skamenenej dlažbe zürišského Fraumünstera zajaté zajasalo, sfialovelo v rozete gotických okien ako na počiatku /Stvorenie sveta, vitráž 1972, Nizza/,
zametystovelo ako Fialový /tvoj/ akt /olej na plátne, 1965/: na teba sa /mi/ myslí, Liliana, neúprosne, /dy/chtivo by som ťa chcel /v živote nestretnúť/. Jestvuješ vôbec, si? Si /poranila, ak je to možné, krištáľ/, lebo pod očami, na tele, na duši mám sinky /fialové/ od úderov, od celoživotných rán /aj večerov aj nocí/, stal som sa kryštálom vo dne /na dne/ vo sne v noci.

Organ /Janine Lehmanová/ hrá Messiaena. Prudký dážď, zlievaň /až slzy/, búrka, krupobitie, zemetrasenie /v Arménsku?/ šestnásťstopových /2 x 8/ píšťal Violonbasu, volanie, výkriky ticha, lavína lilavá láva sopka medzitým, a kvílenie /básní, človek sní/, skučanie štvorstopovej mutácie Viola dolce v druhom manuáli, opäť rachot /srdca/, hromobitie /v temnosti búrky iba fialové blesky/, osemmetrové vlny trieskajú príbojom o kamenné pobrežné múry /kostola/, hrôza – až si japonské porcelánové /mini/dievčatko zdesene zapcháva uši, skrýva sa do záhonu /azylu, útočiska?/ zavčelavených /akoby/ slnečníc v medenej /medovej/ veľkej váze: namiesto oltára a kríža u reformovaných evanjelikov. /Slnečnice, slnečnice, doma vás barany žerú./ Prečo sa nebojím? Sme osamelí až k smrti /nápis načmáraný azda dechtom na snehovobielej omietke ktoréhosi kostola v Bazileji/, sme osamelí až k životu: čo je horšie? Kňaz augustovou modlitbou pozdravuje priateľov v Československu, kdesi v meste plagát Nikdy nezabudneme...

/U/strašeným priateľom za Ost-natým drôtom píšem, že tu kráčam po stop/ách/ V. I. Lenina, posielam úplne čierne /Zürich v noci/ i farebné pohľadnice, ktorými si tunajší prefíkanci polepili celú vypranú /vyžehlenú, povysávanú/ krajinu, povystrihovali ju z obrázkových kalendárov, čo mám doma a čo som im neveril ešte ani z okna /farebná televízia s mnohými programami/ klimatizovaného vlaku /intercity/, kým som sa neveriacim prstom nedotkol kravy /súcej/ pasúcej sa medzi turistami a ovcami v dvetisícmetrovej alpskej výške; nádhernými farbami /chagallovskými/ si ponatierali celú zem vo svojej neznesiteľnej poriadkumilovnosti ekologickej, politickej, hospodárskej a kultúrnej /a/ ľudskej. Pravé umývadlo je vaše, ľavé je moje, hovorí priateľ, u ktorého bývam. Len tebe, Liliana, len tebe jedinej, entre nous a téte á téte, ako hovoria v Genfe, prezradím, keď išiel priateľ /vždy presne o desiatej večer/ spať, vycikal som sa ako minister /Jan Masaryk?/ do ľavého umývadla. Špačky z vyfajčených marsiek zahrabávam v záhrade medzi ruže /čo z nich vyrastie?/, alebo ich ukazovákom a palcom vystreľujem cez Rýn susedom. Potajomky si uhýbam z borovičkovej /48%/ fľaše na sterilnom automatizovanom /elektronicky/ záchode: tekutá moja vlasť, kdeže si, milá neporiadna /zakliata/ rozprávková krajina. Tu všetko žiari pokojným kryštálovým /krištáľovým/ svitom. Chce sa vám vrátiť, pýta sa česká pani, do toho hysterického bordelu? Chce nechce, vrátim sa, ak slnečnica zvädne nevrátim sa ak nezvädne... Prečo? Lebo práve preto.

Veď z blahobytnej pohodlnosti tu ani len po slovensky nevedia hovoriť /tureckí gastarbeitri to za nich neurobia/, malý elektronický čašník v hoteli Hilton sa mi /od/zdraví dosvidaňja, a keď mi temer otlak prejde /arktický ľadoborec/ ligotavý opel, uskakujem, vykloní sa z okna vodič, hovorím mu cudzojazyčne: čo ti je/be/? somár, a on že – merci! Neviem, načo im je toľko jazykov /cudzí turista sa čosi pýta baču v Hornej Lehote aspoň v štyroch svetových jazykoch, bača neodpovedá, nerozumie, napokon si zamrmle: toľko rečí poznáš – pomôže ti to?/. Ešte aj rieky tam majú zadarmo a hneď hotové, Rýn si vytečie z jazera, aj Rhôna; my sa po poldecákoch musíme skladať na Váh či Hron, kým z neho vznikne rieka; len požičaný Dunaj dostaneme na chvíľu hotový, iba čo trocha doňho naserieme: za to sa nám /azda/ odvďačí elektrickou energiou z Gabčíkova.

Tomu Švajčiarovi som z domu priniesol osem deci rodnej slivovice, drží fľašku v ruke, predvádza osemizbovú vilu /vílu/, kým neprídeme do protiatómového krytu vedľa kotolne ústredného kúrenia, tam ju odloží do regálu. A ja, smädný /dnes/, mám teraz čakať na tretiu /zajtra/ vojnu? Zbytočne vysvetľujem, že /vojna/ nebude, fľaška ostala tam. Kupujem teda u Dennera /Migros alkohol nepredá/ sovjetskoje igristoje za 9,90 fran/ce/kov na oslavu svojej knižky a trocha čierneho i červeného kaviáru, šampanské /suché/ tečie potokom /1 liter/.

Iba v Ženeve pri pamätníku Reformácie našiel som príbuznú dušu, svojho priameho predka s vykrútenými fúzmi, akoby mi z oka vypadol /štvrtý zľava, ten nemenovaný, neďaleko uhorského kniežaťa Štefana Bočkaya, práve ho fotografuje, do chemickej pamäti vtláča nemenovaný /Ind/, na pravom ukazováku má /môj/ zlatý prsteň, ten /sveto/známy z celej /mojej/ literatúry, je to uhorský zeman Natanael /Boh dal, hebrejsky/ z Capkay v šitých kožených čižmách z mäkkej kozľaciny, mal bradatého capa /záhradníkom/ v erbe ten statkár v Sabinove; Natanael na košickom sneme /1606/ dvíha meč /ako na prísahu/ vernosti a občianskych práv... /lebo práve preto/. Celý Natanaelov rod protestantský po meči /zdvihnutom/ vymrel alebo znezvestnel /pri zemetrasení v San Franciscu 1906/, len malé jediné porcelánové /mini/dievča Ema, obťažkané súc strmým kaplánom Jánom radostne, sa šťastnou náhodou stalo /mojou/ starou mamou. /Z/ostal som sám až k životu, Liliana, bez meča, bez šampanského a kaviáru a fran/ce/kov, iba na teba sa mi /po/myslelo smädne, /dy/chtivo ťa chcem /už nikdy nestretnúť/. Osamela si, ochorela si ma; osamiem ťa, samica /se/menná, nemenná, bezmenná, pramenná, plamenná, plemenná. Až odtiaľto dovidím /Alpy previdím/ tvoje chĺpky /slnečné lúče?/ na rukách nohách: zvyšky srsti, ostatky peria /lietam/, metamorfózy rybích šupín /plávam/.

Poraď, čitateľ, čo robiť /adresu iste poznáš, som dosť známy v Európe/. Idem si ti po Rue de Mont Blanc v Ženeve, vojdem do hodinárstva Mme Pasini, aby som si kúpil staromódne /akoby/ hodinky vreckové s vyklápacím vrchnáčikom, siahnem do vrecka po peniaze, mám tam len tvrdé /valuty/ – a nájdem /hod/vábny šátoček trojrohý z rozprávky: potiaľ /by/ bolo všetko v poriadku. Lenže tie šatôčky, handričky /be/láskavé boli dve! Uprostred trojuholníkov mierne vzduté, zaoblené vrecúška ako spojené nádoby, naozaj pospájané páskou /obojok?/ a gumičkami dômyselne všelijakými, a vzadu ešte banálny háčik, na ktorý sa chytíš ako hlúpy kapor. Patria azda Liliane vrtošivej, ktorá z nich ako vždy šikovne vykĺzne šmykľavo, nechajúc mi tristný talizman? Len tuším /hoci som to už raz kdesi videl/, na čo sa používa, a neviem – otec ako poslucháč teologickej fakulty vo Viedni tomu vravel cicihalter – ani názov presne: liluška, lilušnica, liličenka? Je to prázdne /vajíčka do vrecúšok vložím ?/, nenaplnené, opustené ako moja duša. Dva mäkušké trojuholníky čipkované, podľa potreby rozťahovacie, zdanlivo neveľké – ale ako veľa sa tam zmestí! ako do mojej vety temer /významov/. /Len suseda Janka je bohatšia a ešte trinásťročná Arabela Kofola Bukaiová, najvýznamnejšia cigánskeho pôvodu, ale aj tie iné bezvýznamné majú svoj zmysel./ Fetujem: vonia medom, pracím prostriedkom, mliekom a najkrajším potom bara/ním/. Čo na to povie colník v Devínskej Novej Vsi? Čo moja verná manželka? Musím tú liličenku tajne poslať tebe doporučenou poštou, milý čitateľ, poteší ťa; akú máš adresu? Liluša je čistučká, len raz som si utrel sople a slzy, dvakrát topánky, preperiem /prepelicu/ ju v /prie/zračnom Lac Léman. Bude mi chýbať: vždy, keď som /mučivo/ tvoril, na písacom stole položená, položena v pamäti najhlbšie uložená /súložená/: hľa, zahodené šupky z príliš použitých slov, z vycucaných pomarančov.

A ešte som /pravdepodobne/ vo Viedni schytal chorobu ajc od lilavej prostitútky v čižmách z mäkkej kozľaciny až potiaľ, kde kráča v auguste; alebo od sesternice? od druhokolennej netere? od hiltonového čašníka s malým motýlikom na hrdle? od Štefana Bočkaya? Nedopátraš sa. /Ľadviny nevybrané z tela si umývam v pive./ Sakra mordent, skrátka mordent: mám zníženú imunitu: organizmus sa /mi/ nevie brániť proti klamstvu, kupčeniu, násiliu, voči podlosti, automatizovanému grobianstvu a... Milujem vás, čo neviete /dnes a tu/ žiť: iba vy žijete! Preto je každý /dobrý/ spisovateľ zločincom: nesprace sa do nijakých zákonov, pravidiel, predpisov, až kašle naňho žena, milenka, štát, sused... /Samota, až k životu ťa vzývam./ Vy dostanete za toto honorár, čo nás neznášate; a správne: vďaka vám tvoríme.

Podpá/Lila/ si slnko: dodnes svieti. Žer/avá/. Tie chĺpky na rukách nohách a...: nezhoria ti? V parku oproti od Číňanky kupujem pohľadnice s dátumom 8. 8. 88 /anglickej Fergie sa práve rodí kráľovná celkom maličká/, napíšem priateľom, že... Nebojte sa! Keď nám v šesťdesiatom roku ôsmom vrátili z Moskvy pána prezidenta a hovoril do televízora, Bože, ako som ja /tr/pel. Sedel som práve v zubárskom kresle dr. Kustru v Martine na ulici oproti Matici /okresná správa miestneho hospodárstva/, doktor tam mal televízny prijímač, z vrecka som vytiahol borovičku, ale pán prezident nemal chuť. Potom doktor hovorí: máte tu auto značky trabant combi 601? Povediem vás. Vošli sme do akéhosi mliekárenského závodu na dvor, MUDr. hodil do ľudového vozidla zo jednu dve tri prázdne dvadsaťštyrilitrové hliníkové kanvy a odfrčali sme, vrátnička ani nezbadala /pozerala televíziu a plakala./ Načo mu boli, doktorovi? Už zomrel. Predtým mi vytrhol zub /múdrosti/.

Potom opäť na severe krajiny hrám v chráme Huldryka Zwingliho, aj tam, kde /priateľ/ Albert Schweitzer, jeho busta s rukami vystretými /akoby sa chystal hrať na všetkých organoch galaxií/ vytvára oblúk ramena: pod pazuchu mu vopchám sovietsku Pravdu v nemeckej mutácii, pohladím naposledy /jej, jeho/ hlavičku, maj sa tu dobre, Albert, odchádzam. Nedám sa ja len tak ľahko hýčkať /voľnosťou/ a rozmaznávať blahobytom a čistotou až /paňickou/ panickou, lebo špina /a smrad/ je takisto božou hmotou ako ja alebo katedrála St. Pierre /iba je trocha entropická, nesprávne usporiadaná na nesprávnom mieste/.

Z ucha mi trčí mrkva, z nosa vyrastá avokado a nektarinka, z takej stravy sa ani len písať nedá: veď za celý ten čas v cudzine som napísal iba dva Apollinairove /opravené a doplnené/ verše: Tvoje vlasy sú elektrické drôty /aj tak mi, lakomnica, nedáš/ nad Európou oblečenou do drobných lilavých ohňov – no doma, na lepšej /p/otrave možno zajtra napíšem Hamleta alebo Kapitál, ešte som sa nerozhodol.

Henrymu Dunantovi v Ženeve /buste tmavej/ akýsi dobrák namaľoval pery fermežovou farbou stekajúcou na červeno, upír. Onedlho vchádza sivý vlak /vlk/ do špinavej bratislavskej stanice pochmúrnej, wo ist wo/zíček/ na ťažkú batožinu, wo ist /maxi/taxi? expres z Budapešti mešká /asi/ 240 minút. Chcem si dať po/riadny/ vysokokalorický a karcinogénny svinský rezeň /veď taká bravčovina v strúhankovej pokožke chrumkavej slnečnej na oleji slnečnicovom je celkom rozumná vec, a ešte rozumnejšie, rozumnejšie než ja napríklad, je pečené kurča, vraví Heinrich Böll/. Najlepšie myšlienky ma napadajú /napádajú/, keď idem šťať. Nemôžem za to. Chcem si frknúť a druzgnúť borovičku šarišskú /z borievok zo Sabinova, z guličiek ametystových/ po dlhom čase, súdružka /moja zem/ v bufete už zatvára, vchádza do zátvorky /jak ja/: Ná, co myslíte, že tu budem tvrdnút do rána? Skúmame v súvislostiach dneška a daného miesta /pra/veké pra/vdy/. Borovičku si nedám, už akoby som si ju dal. Schudobneného uhorského zemana, štátom /ne/uznaného slovenského spisovateľovo sebavedomie sa šúverí, pýcha sa scvrkáva: ani /len/ pohraničné orgány si ho nevšimli /temer vôbec/. Slovensko v zátvorke /milu/jem /ťa/, teda som, Liliana lilavá slnečnica, ako pán brat Štefan Bočkay z črievičky pravej /ti/ sekt suchý /pi/jem, celú /celu/jem, ergo sum.

Autodafé

Ako jednooký by som plakal
dva razy menej.
Raymond Radiguet

Som, teda píšem, čo znamená, že bez bázne kradnem /slová/ a nehanebne klamem /slovami slová/ ako u nás každý /,/ a jediný sa k tomu priznávam, ale to sa stáva, veď aj Arthur Rimbaud použil niekoľko mojich obrazov – Ó /be/láskavý laser helioneónový tvojho pohľadu čakám /ťa/ kdekoľvek na svete – aj mysliteľ Marc Chagall občas namaľoval, čo si myslievam. Tak píšem, slovenčinou onomatopojickou napojený a opojený, inak nemôžem; jazykom, ktorým na svete – percentuálne – temer nik nehovorí /hoci v našej dedine ako tak každý/; spisovateľ, uhorskoslovanské fúzy spustené na pol žrde: cítim sa aj vo vlasti /vlastne/ nezriedka ako Kurd.

„Fakt, že sa tento štvormiliónový /a predtým len troj-, dvoj- atakďalej/ národ udržal na svojom mieste v strede Európy,“ hovorí mi priateľ literárny kritik, vzdelaný a zosnulý Albín Bagin v kaligrafickom liste z marca 1976, „na tomto námestí, ktorým prechádzal nejeden nájazd a vpád rôznych kočovníkov a na ktorý si brúsili zuby mnohé početnejšie a možno aj organizovanejšie spoločenstvá, tento fakt pripisujem veľmi dômyselnej – hoci intuitívnej a podvedomej – taktike striedania aktívneho protestu a pasívnej rezistencie. Možno, že jeho nositeľmi boli dve najpočetnejšie konfesie: protest mali na svojich štandardách protestanti, pasívnu rezistenciu – bohužiaľ – katolíci. Vravím bohužiaľ, lebo prvý spôsob sa mi viacej páči, a zároveň preto, že osobne – temperamentom, výchovou a všelijako inak – inklinujem k druhému. Odmietam na ňom len prídavné meno, lebo si myslím, že opravdivá rezistencia nemôže byť pasívna. Ale úvahu rozvíjam takto: naše veci išli dobre, keď sa obe taktiky kombinovali, keď stúpenci oboch spolupracovali a keď každý robil to, čo najlepšie vedel – v prospech celku. „Čistý“ protest v našom spoločenstve hrozil sebazáhubou, púha pasívna rezistencia duchovným zhlivením /Štúr to nazval „opúšťaním sa“/. Išlo o to, nájsť najlepší spôsob ako kombinovať oba postupy, kedy nasadiť jednu páku a kedy druhú. Ale kto to vie? Kto mal taký model naporúdzi? Dá sa jeden i druhý spôsob rovnako aplikovať na každého? To sú otázky, ktoré pred nás stavia minulosť. Ale po nich prichádzajú ďalšie: je obraz, čo som tu takto neúplne a nedokonale načrtol, vskutku univerzálny? Alebo platí len pre minulé storočie, pre obdobie liberálnej demokracie, atakovanej feudálnymi predsudkami, prežitkami a okolnosťami národného zápasu na život a na smrť?...“

Som, teda píšem. Deje sa text, dejú sa slová v epickom konaní, v sujete, opakujem sa, krúžim okolo tých istých tém: tak sa hĺbi studňa. Definícia literatúry /podľa príslovia/: Človek sa nemôže vyspať so všetkými ženami na svete, ale musí sa o to usilovať. Ó, krutá a tajomne krásna mnohorakosť všetkých žien – len preto pokračuje tá živá nepretr/žitosť/ života. Kto to zahatá?

„Literárny týždenník ako reprezentatívny zväzový orgán otvára svoje stránky všetkým členom. Od samého začiatku sa musí snažiť nepodľahnúť tlakom jednotlivcov či skupiniek, ktoré by chceli presadzovať len svoje súkromné ciele a zámery bez ohľadu na záujmy celku“ /Ján So1ovič v programovom úvodníku 1. čísla Literárneho týždenníka 21. 9. 1988/. Aké skupinky, akí jednotlivci?, keď šéfredaktor časopisu Vincent Šabík veľmi dobre vie na ďalšej strane: „Vychádzam z predpokladu, podľa ktorého báza základne Zväzu a súčasnej literatúry a literárnej kritiky je do značnej miery homogénna: homogénnosť do veľkej miery charakterizuje naše duchovné a spoločenské pomery. Na jednej strane to svedčí o určitej ideovej integrovanosti, principiálnej – aspoň vzájomnej – neodcudzenosti duchovných reprezentantov doby, kde – aspoň predbežne – niet zjavných priepastí, neprekročiteľných rozporov, nahromadených latentných konfliktov, azda ani medzigeneračných. Taký vysoký stupeň koncentrácie /na druhej strane možno aj nediferencovanosti, o čom možno diskutovať/ je základným predpokladom duchovného života súčasnosti...“ Čím viac sa všetko u nás mení, tým viac ostáva, aké bolo. Vesmír, ženy, literatúra, Zem, umenie – to všetko je rozličné a pestré, farebné, členité, pluralistické, protirečivé, rôznorodé... Iba Slovensko je homogénne.

Keby som bol homogénny slovenský spisovateľ, a nie jednotlivec resp. skupinka, nemohlo by sa stať, čo sa /mi/ stalo. Keď bola v Prahe v predposlednú augustovú horúcu nedeľu za nautického súmraku /akási/ demonštrácia za slobodu a pravdivosť života, vracal som sa práve z vinohradníckej chyžky domov. Na krížnych /mojich?/ cestách, na Ergištôlni /Georgova banská štôlňa kedysi, dnes vodný zdroj pre obec/ sa prihodila čudná vec. Chcel som sa učesať, zhorel mi hrebeň. Stretol som guľový blesk starého otca Jána.

V Plavnici /alebo v Nemcovciach?/ neďaleko Sabinova drsný a skrúšený kaplán Ján za stolom sedel, do mĺkvej nesmiernosti vesmieru rozpínajúceho sa zo dňa na deň väčšmi a obkľučujúceho tú malú ametystovú oblohu vysielal akési signály, ktoré môj kremičitanový prsteň po sto rokoch zachytáva. /Pí/sal, sal, cucal Slovo. Pí/sať/, teda byť. „Tvá víra jest tvá síla; kolik máš víry, tolik uneseš. Čeho? Rozličných věcí. Člověk unese mnoho posměchu, mnoho zármutku, mnoho bolesti, mnoho kříže. Ve své síle si zapláče, ale nezoufá...“ Práve dopisoval slovo nezoufá, keď otvoreným oknom potichu vkĺzla tá guľa a šmarila ho na zem až pod stôl. Vstal, oprášil si sako jediné sviatočné a dokončil nedeľnú kázeň.

Teraz ten fialový /akoby/ balónik s priemerom dvadsať tridsať centimetrov sa vznášal predo mnou po Viničnej ceste, vyhýbal sa stromom, múrom, komínom, len môjho /pravého/ pleca sa jemne dotkol, až som spadol /z tej polohy si konečne pozrieť skutočnosť! z podhľadu truhly rakvy vidno až popod sukne a z nižšieho hrobu ešte lepšie, veď čože už len uvidíš zo stromu?/, spadol som, na chrbát si položiac cestu necestu nečistú, kamene a blato. Ako teraz na pleciach unesiem celú cestu? Ktože ma zbaví tejto mojej cesty? Potom som vstal aj s cestou, kráčajúc za bleskom, veď sme z rodiny. Guľový blesk, ten nevysvetlený fyzikálny jav, asi elektricky nabité drobné /čas/tice s hustou energiou, žiaril predo mnou ako Mojžišov horiaci ker u Chagalla, ako horiaci benzín na Janovi Palachovi, ako horiaci alkohol /života/ žiariaci mi práve z očí, z úst, z uší, zapálený tým /zá/bleskom. Viedol ma príšerným šerom, len blesk a moja hlava /malé Marsove mesiačiky Fobos strach a Deimos hrôza/ svetielkovali; viedol ma do kostola prázdneho, k organu: prehlušiť besov /basom/. Tam guľa spľasla, stratila sa. /Hudba, podobne ako literatúra, je nástroj na zničenie démonov kladného i záporného plynutia času. Ako inak urobiť z ohňa drevo? Čas je nevratný, to iba rieky tečú v tom istom okamihu do mora aj nazad k prameňom./

Koniec ukážky