Stanislav Rakús

Excentrická univerzita

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

1

Odvtedy, čo Viktor Pavlovič Bochňa požiadal o ruku dvadsaťsedemročnú krásavicu Máriu Petrovnu Goločnikovovú, sa načisto poruštil – v styku s vybranými spoločníkmi začal používať popri krstnom mene i otcovské meno. Mária Petrovna bola v tom čase odbornou asistentkou na katedre ruského jazyka a literatúry, on poslucháčom druhého ročníka.

– Páni, – oslovil mňa a môjho spolubývajúceho Guľu. – Gosudari! Mária Petrovna bola tou bytosťou, ktorá ma na tejto excentrickej univerzite začala prenasledovať. Či už sa prebudím zbytočne skoro, o pol siedmej ráno, alebo si idem dať do Automatu palacinky, mám pred sebou Máriu Petrovnu, ako nám na seminári z ruskej literatúry devätnásteho storočia hovorí vzrušene a clivo, koľko krokov bola východisková vzdialenosť pri Puškinovom súboji s d’Antesom a koľko bola pri tom istom súboji vzdialenosť k bariéram. Idem do kina a zrazu sa prichytím, že namiesto toho, aby som sledoval, čo sa deje na plátne, vidím jej pekne vykrojené pery a počujem slová, ktorými sa Mária Petrovna obracia na mňa a mojich mladých kolegov, premáhajúcich v seminárnej miestnosti ranné zívanie. Hovorí o tom, kedy a kde sa Puškin zoznámil s oslnivo krásnou Natáliou Nikolajevnou Gončarovovou, a hneď dodá, že mala vtedy iba šestnásť rokov.

Do jedného bodu sa v taký čas zlievala moja láska k literatúre devätnásteho storočia a prudko prebudený vzťah k Márii Petrovne, gosudari! – vravel Viktor Pavlovič Bochňa, ležiac v topánkach na mojej internátnej posteli, pravda, tak ohľaduplne, že sa spodkom topánok nedotýkal plachty ani prikrývky.

Viktor Pavlovič vstal, natiahol sa a povedal:

– Ach, Mária Petrovna!

Trocha sa poprechádzal a potom si znova ľahol, vraj ho bolí kostrč. Ponad fyzické problémy sa však zdalo, že vstávanie a líhanie je skôr dramatizujúcou súčasťou jeho rozprávania než prejavom akejsi telesnej nepohody.

– Veru tak. Mária Petrovna! Aj teraz ju mám pred očami. Pri jej pôvabe som napriek svojej veľkej láske k literatúre prestával chvíľami devätnáste storočie vnímať. Sledoval som len to, ako jemne, koketne a zároveň hanblivo a zmätene otvára ústa, zaplavujúc ako rodená Ruska celú miestnosť presnými prízvukmi, cekaním a dokonale artikulovanými hláskami i pazvukmi, s ktorými nás svojho času až do úmoru trápil na fonetike a fonológii docent Dzurnik. Ivan Stepanovič. Napriek tomu dosiahol vo sfére pazvukov v našej skupine, ako vravel svojou dosť čistou, jazykom rodnej rusínskej reči mierne poznačenou ruštinou, len chabý výsledok.

Všetko, páni, jej krása, bezprostredný citový vzťah k literatúre devätnásteho storočia i to, s akou presnosťou a ľahkosťou sa vo svojej výslovnosti zmocňovala aj tých najjemnejších hláskoslovných odtienkov ruského jazyka a, prirodzene, ešte mnoho iných vecí spôsobilo, že v jeden deň dozrelo vo mne rozhodnutie netrápiť sa už ďalej pasívnym obdivom k tejto mladej ženskej kráse, ale pristúpiť k ráznemu činu. Požiadam Máriu Petrovnu o ruku, vravím si, a hneď začnem svoj zámer rozoberať.

Najprv musím nájsť odpoveď na otázku, prečo je táto dvadsaťsedemročná krásavica stále slobodná, takpovediac voľná, veď s nijakými mužmi ju nevídať. Chce azda zasvätiť svoj život ruskej literatúre devätnásteho storočia, špeciálne Puškinovi a jeho súboju s d’Antesom, alebo otázke, prečo Dostojevského hrdinovia zažívajú najväčšiu krízu nadránom, teda v čase, keď Turgenevove postavy pokojne spia vo svojich šľachtických usadlostiach? Chce vari s istým smútkom skúmať, koľko je pravdy v Čechovovej malej, okrajovej nevôli nad tým, že sa oženil a napriek tomu chodí v deravých ponožkách? Chce preskúmať, či Lev Nikolajevič Tolstoj naozaj spával ako dieťa na vyvýšenom, od zeme oddelenom lôžku, lebo v šľachtickej Jasnej Poľane pobehovali v noci po dlážke krysy a myši? Možno sa chce dopátrať mnohých vecí a to sa dá len ťažko dosiahnuť, keď ju život vystaví banálnym povinnostiam manželského života. Alebo azda osamela, i to mi prišlo na um, pre svoju krásu, ktorú si netrúfa nikto z mužov privlastňovať bez rizika, že ju nedostane, že jej nebude hoden? A čo keď dievocká voľnosť, nezaťaženosť mužmi a manželským zväzkom pochádzajú v prípade Márie Petrovny z jej ruskej, sibírskej stodeväťdesiatcentimetrovej výšky? Na filologickej fakulte, ba ani v samom meste nepoznám muža, ktorý by mohol vyhovovať jej výškovým kritériám. Pri svojich stoosemdesiatich siedmich centimetroch, ktorými ma obdarili, ktovie akým činom rodičia, veď otec meria iba meter šesťdesiatdva, som bol vari jediným primeraným partnerom Márie Petrovny v tomto teritóriu. Podotýkam však, že otec má veľké číslo topánok. Možnože práve z tohto kontrastného genetického detailu sa dá odvodzovať moja prekvapujúca výška. V čase príprav na stretnutie s Máriou Petrovnou som bol za túto črtu svojej fyzickej konštrukcie rodičom, najmä však dĺžke otcovho chodidla povďačný. Pravdaže, výška je len jedna črta, ktorá by mohla zapôsobiť, keď bude Mária Petrovna rozmýšľať o mojej ponuke na sobáš. K svojim stoosemdesiatim siedmim centimetrom pridám i vek, to, že Mária Petrovna je odo mňa o dva roky mladšia, pridám k tomu aj svoje životné univerzity, skúsenosti, rozhlasovú prax i to, čím som prešiel na základnej vojenskej službe v Litomyšli. O Erike Pávekovej, s ktorou som mal v tomto meste krátky, no intenzívny citový vzťah, plný prekvapujúcich peripetií, jej, prirodzene, nič nepoviem.

Isteže! Požiadať o ruku odbornú asistentku nie je ľahké. Človek musí v takom prípade ovládať i umenie príťažlivo, raz hmlisto a elegantne, inokedy jasne, s presne vyrátanými prestávkami, tempom a intonáciou formulovať svoje myšlienky a názory. Iba tak sa môže dostať do súladu s dávnym Stendhalovým zistením, že ženy vrátane asistentiek milujú ušami, nie očami. V tom sa zásadne odlišujú od mužov. Daným Stendhalovým poznatkom sa však celá vec vôbec nekončí, gosudari! Treba zvládnuť aj ďalšie osobitosti, medzi nimi rozličné odtienky a zvláštnosti zvukové! Ja osobne som vďaka rozhlasu, čítaniu i vlastným skúsenostiam dobre vedel, že v takých osudových okamihoch nemožno zabúdať ani na hanblivosť, nesmelosť a trému, ba ani na drobnú, sympatickú zajakavosť. Veď aj v Márii Petrovne drieme budúca matka a s ňou i vzťah k tomu, čo je v mužoch nedospelé, chlapčenské, priam detské, hodné ochrany, starostlivosti a usmernenia, moji milí!

Aké to paradoxy, páni! Zajakavosť, tréma a spolu s ňou chlapská energia, to, čomu sa hovorí, ak použijem ustálenú tropiku, silná ruka. Mužská schopnosť byť záštitou! A ešte k tomu bystrosť a analytický mozog. Kto z poslucháčov na tejto filológii môže čosi také ponúknuť, kto okrem mňa sa za takýchto podmienok odváži požiadať o ruku Máriu Petrovnu Goločnikovovú z katedry ruského jazyka a literatúry?

Vzápätí sa však zľaknem. Ako by aj nie, moji milí! Veď táto excentrická univerzita je stále otvorená a voľná, lebo pre svoju odľahlosť trpí neschopnosťou naplniť smerné číslo. Preto ako dajaká záchranná stanica priťahuje tých, ktorí pre svoju neskrotnosť a nepripravenosť vpratať sa do pomerov iných, fajnovejších univerzít, pobudnú dlhší alebo kratší čas i tu, u nás. Keď som si uvedomil, že na Máriu Petrovnu môže číhať istý tridsaťdvaročný prvoročiak, vždy elegantne oblečený, podmaňujúci si naivné ženské srdcia aj akýmsi nevtieravým, mužsky ladeným francúzskym parfumom, rozhodol som sa prípravu na Máriu Petrovnu skrátiť. Mimochodom! Onen jedinec, ktorý naposledy študoval v Prahe, začal hneď po príchode vnášať na túto univerzitu akési metropolitné spôsoby. Kdekoho z mladých študentských kolegov posielal kúpiť za mierny poplatok šunku, rožky, fľašu červeného a podobne. Peňazí mal, ktovie odkiaľ, dosť. Bol zrejme takzvaným večným študentom. V Prahe vraj zlyhal na skúške z betónu. I tým sa stával tento nedoštudovaný stavebný inžinier pre dievčenskú pospolitosť tunajšej filológie zaujímavý a príťažlivý, priam atraktívny. Pri slove betón očerveneli, nevedeli, či brať inžiniera vážne, alebo nie. Zdalo sa im akiste podivné, že niekto nespraví skúšku z disciplíny betón, zaoberajúcej sa materiálom, ktorý človeka pomaly, ale isto vytláča z prírody. Mňa betón nemýlil, veď ak sa dá tu, u nás, pohorieť na otázke, čo predstavuje pazvuk, prečo by v Prahe ktosi nemohol mať problémy v oblasti betónu. Znepokojovalo ma čosi iné. Keď dotyčný Máriu Petrovnu objaví, ľahko ju zvábi svojimi metropolitnými manierami, mužsky ladeným francúzskym parfumom, ku ktorému majú Rusky neobyčajný vzťah, betónom, jemnou šunkou, býčou krvou, zvanou Egri Bikavér, alebo značkovým alkoholom. Čo na tom, že je od nej o polovicu hlavy kratší? Pokazí ju a nechá tak. Našťastie stroskotal hneď na prvej prekážke. S eleganciou sebe vlastnou povedal čosi neprístojné práve o pazvukoch a o ďalšie zvukové osobitosti ruského jazyka sa prestal zaujímať. Ešte v tú noc dal fakulte dovidenia, cestujúc v mäkkom lôžku rýchlika kamsi ďaleko na západ.

Ale poďme k veci, páni! Čím viac sa približoval december, mesiac, v ktorom som sa chystal požiadať Máriu Petrovnu o ruku, tým viac ma ovládala predstava, že všetko rozrieši ruská literatúra devätnásteho storočia. Horúčkovito som študoval Puškinov súboj s d’Antesom a opakovane som sa zahĺbil do Čechovovej Stepi. Step som si nechával ako niečo, čím môžem Máriu Petrovnu ohúriť, keď zlyhám na Puškinovom súboji, Lermontovovom Pečorinovi, Gogoľových Večeroch na laze neďaleko Dikaňky alebo na iných konverzačných témach, ktorými som sa v čase príprav na Máriu Petrovnu zaoberal. Čechovovou Stepou sa mi už kadečo podarilo v živote dosiahnuť. Tak veru, bratia! Step je tvrdý oriešok, lebo sa zdá, že okrem stepi v nej o nič nejde. A predsa! Ja som v Stepi našiel mimoriadnu záľubu, práve Step ma na rozdiel od väčšiny Čechovových vykladačov očarila. Aké ohromné, vznešené, neuchopiteľné dielo o putovaní, povedal som si hneď po prvom prečítaní tejto nie celkom dokončenej prozaickej masy. Pri druhom čítaní som sa rozplakal. Spomínam si na to ako dnes. Sedím pri okne a zrazu ma začnú zalievať slzy. Nie preto, že by text ponúkal toľko clivoty. Rozplakal som sa pre Čechovovo umenie naplniť prózu takou formou, pri ktorej sa nedostatok konfliktov rozhýbe v podobe živlov a ticha do všetkých rozmerov prírodného a ľudského bytia.

Prepáčte, páni, – vstal Viktor Pavlovič z mojej postele, – ale to, čo som teraz povedal, si musím zapísať. Moment!

Vytiahol z bočného vrecka pero, akýsi malý príručný notes, sadol si za stôl, chvíľu písal a potom pokračoval:

– Nech mi Fiodor Michajlovič Dostojevskij odpustí, je to voči nemu možno i neslušné, ale čo do formy mám radšej Antona Pavloviča Čechova. Ešte raz sa za túto netaktnosť Fiodorovi Michajlovičovi ospravedlňujem. Ani vy mi to nemajte za zlé, páni!

Vráťme sa však k Márii Petrovne. Koncom novembra som sa rozhodol, že o ruku ju požiadam v stredu, 15. decembra, počas konzultačných hodín. Možno bude padať sneh, biela krajina by bola vhodným pozadím pre udalosť, zvýraznenú aj mojím tmavým, nie celkom čiernym, trocha archaickým oblečením, ktoré by Márii Petrovne hoci len v malom náznaku pripomínalo čosi z výzoru raznočincov, príslušníkov ruskej nešľachtickej inteligencie devätnásteho storočia. Takéto oblečenie a k tomu aj nejakú nevtieravú rekvizitu by som si mohol azda vypožičať v divadle, prebleslo mi mysľou, no len čo som si uvedomil, že moje priezvisko je identické s priezviskom toho príbuzného z Čabaroviec, ktorého sa divadlo pre nemiestne a urážlivé správanie po premiére Muža s puškou rázne zbavilo, vypustil som divadlo z hlavy. Apropo, páni! Muž s puškou! Presnejšie s revolverom. Onen príbuzný štyridsaťpäťročný alkoholik, ktorý pracoval v divadle ako krajčír, sa totiž po čase stal strážnikom v Závodoch valivých ložísk. Súčasťou jeho výstroja bol aj revolver. S touto zbraňou a v uniforme navštívil odborné učilište, v ktorom jeho syn prepadal zo siedmich predmetov. Vážení prítomní, povedal učiteľom v zborovni. Súdružky a súdruhovia! Som Anton Bochňa. A ako taký vám oznamujem, že môj syn nemôže prepadať zo siedmich predmetov. V skutočnosti nesmie môj syn Milan prepadnúť ani z jedného predmetu. Vytiahol z puzdra revolver, pobozkal ho a dodal: Jednoducho nesmie! V prípade potreby sa bude aj strieľať! Celú vec už ponechávam na vás, vážení! Dovidenia! Zbor zrejme nemal vzťah k inštitucionálnemu fundamentalizmu, nik zo zainteresovaných nedal prednosť profesionálnym zásadám a svedomiu, a tak sa všetko vyriešilo štvorkami. Nik Bochňu ani neudal, lebo by spolu s ním udal aj seba alebo tých, ktorí pod hrozbou streľby zľavili. Z daného hľadiska zbor predstavoval dobrý kolektív. Anton Bochňa, ktorý si tento spôsob vybavovania vecí obľúbil, predsa však na jedného inštitucionálneho dobrodruha natrafil. Ten ho oznámil a môj príbuzný sa za neoprávnené narábanie so služobným revolverom ocitol vo vyšetrovacej väzbe. Ale nechajme ho tak, vážení! Nechajme ho, i keď by sa práve o ňom dalo veľa hovoriť. Nemal som k nemu dobrý vzťah. Vystatoval sa, mal plné ústa šitia, divadelných kostýmov a valivých ložísk, no skončil tak, ako skončil. A vôbec. Čabarovská vetva našej rodiny je dosť nešťastná. Sedí z nej vo väzení aj ďalší Bochňa. Nevedno však za čo. To otvára cestu k rozličným chúlostivým interpretáciám a podozreniam, ktoré tu teraz nebudem rozvádzať. Sústredím sa, ak dovolíte, iba na Máriu Petrovnu.

Viktor Pavlovič sa však už pri nej v ten deň dlho nezdržal. Svoje rozprávanie skončil vo chvíli, keď do našej izby vošiel Filip Habura, ktorého Viktor Pavlovič Bochňa volal dekan. Bolo to tak odvtedy, čo mal, ako vravel, nezvyčajne logický, presný, dôkladne štruktúrovaný sen, v ktorom práve jeho, Filipa Michajloviča Haburu, inaugurovali za dekana. – Čaká vás zrejme veľká budúcnosť, Filip Michajlovič, – povedal tomuto tichému, hanblivému prvákovi z Čičejoviec, – lebo taký prísne komponovaný, detailný sen nemôže mať človek iba mimochodom, z ničoho nič.

Teraz musím, – pozrel Viktor Pavlovič na hodinky, – príbeh o Márii Petrovne prerušiť, lebo mám ešte isté povinnosti. A navyše, – dodal vo dverách, – bolo by svojím spôsobom chúlostivé hovoriť o tejto udalosti môjho života pred budúcim dekanom. Prepáčte mi to, páni! I vy ma ospravedlňte, Filip Michajlovič Habura.

K Márii Petrovne sa vrátil až po čase, keď sa opäť usalašil v topánkach na mojej internátnej posteli. Zrejme mu toto lôžko vyhovovalo väčšmi než od stola vzdialenejšia Guľova posteľ. K príbehu o Márii Petrovne Goločnikovovej, presnejšie k jeho zavŕšeniu sme ho však museli priviesť sami po tom, čo nám vyrozprával svoju včerajšiu skúsenosť s istým Kostričom, predsedom bodovacej komisie. Človekom skrz-naskrz pokriveným a skazeným!

– Mária Petrovna Goločnikovová? Jasné! Isteže! – poznamenal a potom, akoby nevedel, o čom bola reč a kde skončil, nás vyzval, aby sme mu pripomenuli, čo všetko už o nej povedal a v ktorom okamihu svoje rozprávanie prerušil.

– Ach áno, páni! Všetky tie udalosti mám pred sebou ako na dlani. Polovica decembra! Pamätám sa presne. To bol ten rozhodujúci čas. Biela krajina, sneh a podobne. K tomu vhodné oblečenie. A najmä stratégia. Vedel som dobre, že Máriu Petrovnu si nemôžem získavať tradičnou metódou. Na tradičnú metódu som bol v jej prípade nanajvýš plachý. Ak ma zahriakne pri návrhu na prvú schôdzku, úplne sa stiahnem. Som priveľmi hrdý. Tradičná metóda neobstojí ani na fakulte. Keby tunajšia podozrievavá filológia objavila poslucháča druhého ročníka sedieť s Máriou Petrovnou kdesi v prítmí kina alebo v parku na lavičke, hneď ho začne prostredníctvom svojich informátorov obviňovať, že zneužíva city odbornej asistentky ruského pôvodu s akýmisi nečistými úmyslami, prinajmenšom so zámerom získať si u nej protekciu a študijné výhody. Poznám ja miestne pomery veľmi dobre, moji milí! Táto univerzita pripustí len jedinú formu zblíženia študenta a asistentky. A tou je manželstvo. I preto treba vyhrotiť veci na ostrie noža, postupovať metódou všetko, alebo nič. Mne išlo, páni, prirodzene, o všetko, a tak som celé svoje konanie upriamil na ono rozhodujúce decembrové stretnutie.

A jednako som neodolal a podľahol nutkaniu postupného zbližovania. Došlo k tomu tak, že som sa zrazu prebudil do akéhosi zvláštneho rána, v ktorom ma hneď po precitnutí zaplavila vlna nečakanej telesnej a duševnej sviežosti, energie a chuti prežiť nezvyčajný, radostný deň. V tej náhlej eufórii na mňa celkom zvláštne, jedinečne, lahodne a povzbudzujúco pôsobilo všetko, na čo som len pozrel – kontúry internátneho nábytku v rannom, trocha melancholickom a zároveň magickom šere neskorého novembra i moja vlastná, akoby vymenená tvár v sliepňavom svetle chladnej umyvárne. Pri pohľade do zrkadla som si povedal, že sa dnes dôkladne oholím, osprchujem a oblečiem do saka, ktoré ako súčasť čiernych, sviatočných šiat nosievam na skúšky. K tomu sivé nohavice, vhodná košeľa a kravata. V rozglejenej internátnej skrini som mal vtedy ešte jedno sako. Viselo tam už týždeň. Zdedil som ho po osemdesiatročnom dedinskom učiteľovi, ktorého som volal strýko, hoci z pokrvného hľadiska nemal s funkciou môjho strýca nič spoločné. Zomrel pred rokom a na jeho pohrebe vyvolal – aj som si to zapísal – tichú znervózňujúcu atmosféru chýr, že ako tak leží v rakve, má omylom v zadnom vrecku nohavíc tridsaťtisíc korún. Nik sa neodvážil na tie peniaze siahnuť. Tak ho s veľkým sebazaprením a slzami v očiach s nimi aj pochovali. Patril medzi tých, ktorých som chcel spomenúť i Márii Petrovne. Hoci sa k tomu nehlásil, zrejme mal ukrajinské korene. Keď sme sa kedysi ocitli v Tatrách vo výške nad dvetisíc metrov, jasne som počul, že mu z úst sem-tam vykĺzli nejaké ukrajinské slová, ba i zo dve kostrbaté ukrajinské vety. V krízových situáciách, pomyslel som si, v únave a bolesti sa vracia človek k detstvu, koreňom a k svojej podstate. I tento východný, ukrajinský kontakt s mŕtvym človekom by hádam mohol trocha prispieť k môjmu zblíženiu s Máriou Petrovnou. Sako, ktoré som zdedil hneď po pohrebe, ma pre svoju staromódnosť spočiatku vôbec nezaujímalo. Až keď zlyhal čabarovský divadelný krajčír, som si naň spomenul. Raznočinské sako, vravím si zrazu a s nádejou i uspokojením sa znova a znova prezerám v zrkadle. Dosť dobre mi sedí. Uvidím ešte, možno ho využijem pri decembrovom stretnutí. Dnes si však vezmem do školy čierne sako. Tak som aj spravil. Osprchovaný, oholený, v elegantnom oblečení som potom už nešiel na raňajky do menzy, ale do Automatu. Dal som si tam i dve deci býčej krvi, ktorá ma rozohriala a ešte zvýraznila moju pohodu. Od začiatku som cítil, že celý deň sa nesie v znamení Márie Petrovny. Mali sme s ňou vtedy hneď prvý seminár. Aj jej popoludňajšie konzultácie by mohli byť príležitosťou stretnúť sa, pomyslel som si celkom nezáväzne, bez pevného rozhodnutia, no so zjavnou túžbou navštíviť ju v jej kabinete na Ulici Slovenskej republiky rád. Tento zámer sa po prvý raz zjavil v mojej mysli zrejme už vo chvíli, keď som uvažoval o čiernom saku a sivých nohaviciach.

Azda všetko – i ranný prísvit, zvláštny, priam tajomný pôvab novembrového šera, i bizarná, na prvý pohľad nevysvetliteľná sviežosť mojej tváre, ktorú som v príjemnom ohromení zbadal v zrkadle, súviselo s tým, čím a ako už poznačila v tom čase moje vnímanie sveta Mária Petrovna.

Keď sa mi ju podarilo na seminári vhodne, nenápadne pochváliť, zacítil som, páni, v jej kradmých pohľadoch taký sugestívny náznak sympatie, že som už s ťarchou tohto zvláštneho komunikačného zásahu nevládal ísť po vyučovaní do odľahlého internátu, ale som sa musel znova zastaviť v Automate. Ako predtým, i teraz som si tam dal býčiu krv. Potom ešte vyprážané palacinky a k tomu dvojnásobnú porciu zemiakov. Vedel som už, že do internátu sa tak ľahko nevrátim. Zostanem v susedstve Slovenskej republiky rád. Najbližšie ku kabinetu Márie Petrovny je kaviareň Verchovina. Tam pôjdem a všetko si zvážim.

Vo Verchovine som začal čajom. Neviem, vážení, či ste už stihli túto kaviareň spoznať. Je na tunajšie pomery dosť výstredná. Návštevníkov láka predovšetkým tým, čo by sa dalo nazvať zrkadlovými stenami, schopnými poskytnúť hosťom akúsi lepšiu, vyretušovanú verziu ich fyzickej podoby. Človek sa v tomto prostredí neubráni dojmu, že katoptrické zariadenie – tak nazval zrkadlové steny môj dobrý priateľ Adam Jurievič Šesták, jeden z najvzdelanejších bláznov na tejto univerzite – musí priťahovať všetkých miestnych narcisov. I ja som, priznám sa, využíval v onen deň túto kaviarenskú vymoženosť. Zdalo sa mi, že som nič nestratil zo svojej formy a elegancie. O skrášľujúcej rafinovanosti zrkadlových stien som vtedy neuvažoval. Moje sebavedomie pochádzalo z vnútorných zdrojov i z býčej krvi, respektíve Egri Bikavéru. Tento nápoj, ktorý ma sprevádzal od rána, som pil pomaly, opatrne, v dvojdecových dávkach. Chcel som dotiahnuť dnešný deň do úspešného konca. A hoci som v sebe ešte udržiaval akúsi miernu dištanciu od definitívneho rozhodnutia, nevedel som si už ani len predstaviť, že by som sa mohol vrátiť do internátu a nestretnúť sa s Máriou Petrovnou. Čím viac sa približovala hodina konzultácií, tým intenzívnejšie som pociťoval akési príjemné a zároveň aj trocha dráždivé a nepokojné vzrušenie z toho, že o krátky čas sa stretnem s Máriou Petrovnou a zotrvám s ňou v jej kabinete čo najdlhšie.

Keď nad tým uvažujem teraz, s odstupom času, keď sa nad tým všetkým zamýšľam z filologického, špeciálne literárneho hľadiska, potvrdzujem si, že v mojej bytosti sa bijú dve protikladné vlastnosti. Protikladné, páni, i napriek tomu, že obidve sa vyznačujú dramatickou povahou. Na jednej strane mám zmysel pre prísnu postupnosť, prípravu a vytváranie scenára, podľa ktorého sa viem správať a cieľavedome konať, na druhej strane často v živote podlieham bezodstupovým, nedočkavým, rýchlym, ba dakedy priam okamžitým riešeniam svojich osobitých, nezriedka extravagantných nápadov. Vo Verchovine sa to v onen radostný deň jednoznačne schyľovalo k druhému, výstrednému pólu môjho dramatického založenia. Bolo to tak azda aj preto, že v príprave na decembrové stretnutie som sa začal strácať v množstve literárneho, psychologického, ba i filozofického materiálu, v neprehľadnej záplave podnetov a eventualít, ktorými by som mohol radikálne zapôsobiť na intelektuálny a citový svet Márie Petrovny. Všetky tie možnosti a riešenia bolo treba podrobiť prísnemu výberu a dômyselnej postupnosti, lebo vo svojej nekontrolovanej mnohosti a náhodnosti by stratili účinok. Takéto triedenie, zoraďovanie, usporadúvanie i vynechávanie nazhromaždených námetov na rozhovor a monologické rozprávanie si odo mňa vyžadovalo aspoň dvojtýždňovú tvrdú prácu, no ja som, gosudari, očarený radostným dňom, povzbudený vínom i vedomím svojich improvizačných daností, no predovšetkým zburcovaný oným druhým, bezodstupovým ja svojej dramatickej povahy úplne prepadol túžbe prezentovať sa pred Máriou Petrovnou už dnes tak, aby som v polovici decembra celú vec zavŕšil iba tým, že ju po premyslenom, krátkom úvode požiadam o ruku. Dal som si ďalšie dve deci býčej krvi. Bola to zrejme tá dávka, ktorá vo mne vyvolala rýchly prúd predstáv.

Čo všetko sa mi v tom radostnom zrkadlovom prostredí hnalo hlavou! Fungovalo to v podobe akýchsi konkrétnych živých obrazov. Videl som sa, ako sedím v kabinete Márie Petrovny v čiernom saku a rozvíjam tému citovosti v ruskej literatúre. Spomeniem Puškinovu poviedku Výstrel, zastavím sa pri probléme dramatickej emotívnosti a potom skočím až k Čechovovej schopnosti pohybovať sa na ostrí britvy – milimeter od sentimentality a milimeter od nezainteresovanosti, stŕpnutia a chladu. Hneď nato sa dotknem nevôle, s akou tento autor pristupoval k rozvláčnosti. Vzápätí sa vraciam k Puškinovi, lebo zo svojho rozprávania nechcem vynechať ani citovosť Márie Petrovny. Uprostred toho, ako hovorím, čím na mňa zaúčinkoval v jej podaní Puškinov súboj s d’Antesom, však zaváham, ba priam sa zahanbím v obave, že môj postup môže pôsobiť vtieravo a trápne. Úplne nelogicky a nesystémovo odbočím k salónnej konverzácii Tolstého postáv a potom si dosť skľučujúco uvedomím, že charakter konzultácie si vyžaduje začínať nejakým problémom, s ktorým sa obracia študent na svojho učiteľa, že aspoň úvod konzultačného stretnutia by mal prebiehať v znamení akejsi otázky.

Nič v tomto živote nie je zadarmo, pomyslím si a v trocha zosmutnenom katoptrickom prostredí zachytím zrkadlový obraz svojej ruky, ktorá sa zdvihla, aby privolala čašníka. Možno to, čo som vám povedal, páni, teraz, vyznieva priveľmi preciózne, no ja som vtedy naozaj pociťoval, akoby sa moje telo na chvíľu oddelilo od mysle i napriek tomu, že obidve súčasti môjho bytia túžili po tom istom: bola to ďalšia dvojdecová dávka červeného vína. Veru nič nie je na tomto svete jednoznačné a ľahké. I vo vrcholiacich okamihoch radostného dňa môžu človeka zaskočiť nepríjemnosti a pochybnosti. Prihodilo sa to aj mne. Odrazu stojím pred problémom, na čo sa spýtať Márie Petrovny, keď ju nechcem dostať do pomykova. Chvíľkový pocit, že by nemalo byť ťažké dať jej akúsi nežnú, subtílnu otázku, ktorá by v sebe skrývala aj odpoveď, rýchlo ustúpil.

Znezrady som sa dostal do krízy a napriek pohode, ktorá ma sprevádzala už od rána, som náhle zhoršenie svojho stavu nemohol len tak, bez ťažkostí potlačiť. Akoby sa nejaké temné, zlovestné sily univerzity usilovali prekaziť môj dnešný rozlet a vypomstiť sa mi za všetky otázky, ktorými som počas svojho nedlhého pôsobenia v tomto akademickom prostredí trápil rozličných jednotlivcov.

Spomínam si, že pri istých otázkach som sa dostal priam do situácie ohrozenia. Napríklad vtedy, keď som sa pri rozpracúvaní jednej zo svojich esejistických próz zaoberal problematikou tlieskania. V tom čase ma avanturistický pól môjho dramatického založenia doviedol až na nebezpečnú katedru všeobecného základu. Tam som natrafil na akúsi zvláštnu figúrku pedagóga, možno docenta alebo zostarnutého odborného asistenta, ktorej výzor priam kričal, že ju otázka o dejinách tlieskania načisto zaskočí. Povrchové i hlbšie vrstvy tváre tejto postavičky, jej účes, oblečenie, pohľad, fučanie, práca s nozdrami, ale aj druh topánok navyše svedčili o jej ťažko ovládateľnej túžbe po agresii a represívnych riešeniach. A to, páni, ešte väčšmi podnietilo moje dramatické, bezodstupové odhodlanie požiadať práve takúto persónu, na ktorú človek natrafí, len čo otvorí prvé dvere na katedre všeobecného základu, aby mi poradila nejakú literatúru o dejinách tlieskania. Nemýlil som sa. Arogantný človiečik očervenel, navreli mu na krku žily a potom sa ma nie celkom spisovným, zato však veľmi surovým, nepriateľským jazykom spýtal, čo to znamená, že prichádzam na katedru všeobecného základu s takouto otázkou a čo tým všetkým sledujem. Keď zatvoril dvere do druhej miestnosti a začal pátrať po mojej identite, pocítil som priam existenčné ohrozenie. Stáva sa však, že sa mi práve v takých okamihoch začne dariť, že práve v takých chvíľach sa v mojej hlave zrodí myšlienka, ktorú by som márne privolával v pokoji a tichu študovne alebo v inom nekonfliktnom prostredí. A tak aj vtedy. Ide o to, vravím sčervenenému človiečikovi, že ako spisovateľ rozpracúvam príbeh, v ktorom si jedna z postáv pod náporom všeobecného, naliehavého tlieskania, ktoré neznesie výnimku, začne tlieskať do tváre, lebo má iba jednu ruku. Skvelá myšlienka, hovorím si, keď začujem, že môj nečakaný spoločník z katedry všeobecného základu s ešte väčším dôrazom než predtým a s ešte väčšmi navretými žilami na krku pátra po mojej identite. Svoju identitu som vzápätí prezentoval akýmsi cudzím, napochytro vymysleným priezviskom a v návale radosti z nápadu o tlieskaní do tváre som chcel katedru spoločného základu rýchlo opustiť, no tesne pred odchodom mnou zalomcovala zničujúca dramatická túžba vytiahnuť si z bočného vrecka svoj umelecký zápisník a rozzúrenej figúrky sa spýtať, či by mi neumožnila motív o tlieskaní do tváre trocha rozvinúť alebo si ho aspoň krátko načrtnúť priamo na jej pracovnom stole. Túto túžbu som našťastie okamžite potlačil a myšlienku o tlieskaní do tváre som si rozpracoval až v internáte. Od onej návštevy katedry všeobecného základu sa tejto akademickej bunke, nachádzajúcej sa na treťom poschodí jedného z prvorepublikových domov na Nemlahovej ulici, no najmä svojmu náhodnému, nebezpečnému spoločníkovi vyhýbam.

Možno aj pod vplyvom dramatickej spomienky na umelecký zápisník – ktovie už koľký od čias stretnutia s nebezpečnou figúrkou na katedre spoločného základu – Viktor Pavlovič Bochňa svoje rozprávanie o tom, že v katoptrickom prostredí Verchoviny sa dostal do krízy, dva razy za sebou prerušil, lebo si potreboval zaznamenať to, čo ho, ako vravel, zaujalo v prúde vlastného rozprávania. V prvom prípade šlo o formuláciu „v záplave býčej krvi“, v druhom o vyjadrenie „len čo otvoril ústa, už vznikol problém“. Kým „záplava býčej krvi“ sa vzťahovala na jeho vlastnú situáciu vo Verchovine krátko pred začiatkom konzultácií s Máriou Petrovnou Goločnikovovou, vyjadrenie „len čo otvoril ústa, už vznikol problém“ sa spájalo s neschopnosťou istého dobromyseľného Českobudějovičana formulovať svoje myšlienky tak, aby pritom nevzniklo nedorozumenie a dojem provokujúceho, konfliktného postoja. Viktor Pavlovič s ním slúžil na vojenčine v Litomyšli a v oblasti vyjadrovania bol jeho protipólom, lebo práve reč, fantázia, výmysel, umenie popliesť počúvajúceho a nebadane odbočiť od témy ho zachraňovali od problémov, do ktorých sa dostával prostredníctvom vrtochov Eriky Pávekovej i pre svoju neschopnosť podriadiť sa unikátnym zvláštnostiam kasárenského života.

Raz ho v Litomyšli nechceli pri kontrole oblečenia pustiť na vychádzku pre iný farebný odtienok šnúrok, než mali topánky. Vojenská mašinéria neuznávala výkon obuvníckeho dizajnéra, ktorý chcel prostredníctvom osobitej farebnej kombinácie vniesť do fádneho sveta radostný, esteticky obohacujúci a pritom nevtieravý, decentný rozmer.

Takéto veci prichádzali Viktorovi Pavlovičovi na um vo Verchovine nedlho pred stretnutím s Máriou Petrovnou. Zaoberal sa aj gombíkmi, veď na chýbajúci alebo zle prišitý gombík bol Litomyšl veľmi citlivý.

– Aké je to zvláštne, páni! – povedal nám Viktor Pavlovič Bochňa. – Podružná spomienka na to, že sa mi v Litomyšli podarilo jazykovo odpútať pozornosť kontrolujúceho nadpráporčíka od odtrhnutého gombíka a dostať sa cez kasárenskú bránu za Erikou Pávekovou a ešte niekoľko maličkostí mi pomohlo vo Verchovine úplne nedôstojne a protikladne získať stratenú sebadôveru, zaplatiť a vybrať sa za Máriou Petrovnou Goločnikovovou aj bez konkrétnej otázky a problému, ktorý treba nastoliť na konzultácii. Bolo to riziko, no v záplave býčej krvi sa mi zdalo, že všetko, čo potrebujem, sa dostaví na tvári miesta, v kabinete Márie Petrovny. Po vyrovnaní účtu som ešte išiel na WC a za úžasu náhodných svedkov som si vyplachoval ústa tak dôkladne a nekompromisne, že to pripomínalo kloktanie pri angíne. Alkoholická aróma by mohla byť pre mňa pri dáme, citlivej na najjemnejšie čuchové podnety, osudná. Mal som dojem, že moje vnútro v tom čase vstrebalo do seba veľa myšlienkového materiálu a zároveň bolo otvorené rozličným podnetom, ďalekosiahlym súvislostiam a interpretáciám. Pri smelom, bezohľadnom vyplachovaní úst som si opäť spomenul na gombík a to ma okamžite viedlo k prieskumu vlastného filologického a ľudského profilu z literárneho hľadiska. Čo som to vlastne za človeka? Raz sa vo mne prejaví dramatický charakter konštrukčného, inokedy neodstupového, nárazového typu, ktorý kladie vybraným jednotlivcom otázky, prevyšujúce ich duchovné niveau a hranice intelektu, inokedy som bezradný aj pri najjednoduchšej otázke, ktorú mám adresovať nežnej dáme. Túto chvíľkovú rozkolísanosť a opätovný nábeh na krízu som však rýchlo potlačil. V skutočnosti som epik, prišlo mi na um, veď aj gombík, farebné šnúrky, bradavica na líci nadporučíka Kuboviča, ktorý si v Litomyšli prestrelil ruku, chlípanie polievky, spôsob žmurkania, druh neostrihaných nechtov, slovom všelijaké mušky, maličkosti a nízke, nedôstojné detaily provokujú moju chuť rozprávať a ustavične odbočovať. Táto epická nenásytnosť, tento druh hýrenia ma kedy-tedy celého pohltí a spolu so mnou zaplaví i tých, ktorí ma počúvajú. Všetko na tomto svete je popreplietané, pomyslel som si zrazu pri vyplachovaní úst. Zrkadlové prostredie, zasahujúce aj intímny priestor toalety, vhodnejšie na tiché narcistické pozorovanie tváre než na dôsledné, možno až ľakajúce vyplachovanie úst, odkrylo v jednom okamihu epický i dramatický charakter môjho založenia. Odrazu ma – aj tak protirečivo by sa to dalo azda formulovať – dramaticky zaskočila moja epická pamäť. Stalo sa to vo chvíli, keď som si spomenul na dávny výrok Eriky Pávekovej, že len čo si viac vypijem, mám jedno oko menšie. Pri tejto nepríjemnej, dramaticky vyhrotenej akcieschopnosti mojej epickej pamäti som skončil vyplachovanie a uprene začal hľadieť do zrkadla. Zdalo sa mi, že je všetko v poriadku. A to bolo dôležité, veď získavať si krásavicu typu Márie Petrovny v situácii, keď alkohol zdeformuje výzor človeka v oblasti zraku, ktorý je najvýraznejším telesným prejavom duše, by bolo skrz-naskrz nevhodné.

– Prepáčte, páni, – siahol Viktor Pavlovič Bochňa do bočného vrecka, – ale aj táto formulácia sa mi raz môže zísť, a preto si ju napriek tomu, že som vás pred chvíľou upozornil na svoju epickú pamäť, zapíšem, lebo pamäť je jedna vec a tvar, vyjadrenie druhá. I túto ďalšiu myšlienku si musím s vaším dovolením zaznamenať a spolu s ňou aj upresnenie, že moja epická pamäť iba sprostredkúva materiál na ťažkú štylizačnú prácu, s ktorou sa pri koncipovaní svojich esejisticky ladených próz vyrovnávam.

Ďakujem vám, bratia, za trpezlivosť, – povedal Viktor Pavlovič Bochňa, keď si do príručného umeleckého notesa zapísal to, čo potreboval. Potom sa vrátil k očiam.

– Hoci som pre istotu znova a znova kontroloval v zrkadle svoj zrak, nezdalo sa mi, že by opakované dávky býčej krvi vyvolali medzi mojím pravým a ľavým okom akúsi kvantitatívnu odlišnosť. Jasná vec. Erika Páveková, neznášajúca alkohol, vedela poriadne preháňať a strašiť! Pozrel som sa ešte raz do zrkadla a vzápätí som už kráčal po Ulici Slovenskej republiky rád.

Oslobodený od katoptrického prostredia, na čerstvom vzduchu, som sa blížil k budove, v ktorej je kabinet Márie Petrovny. Tmavý, podvečerný november vrátil moju myseľ k tejto milovníčke ruskej literatúry devätnásteho storočia, k vysokej, osamelej krásavici, ktorá môžbyť, vzdialená tisícky vierst od svojej rodnej zeme, je aj poetkou. Kto by sa nestal básnikom v takej clivej vzdialenosti od šírošírych priestranstiev krajiny, uchovávajúcej vo svojej literárnej duši prostredníctvom Gogoľa, o ktorom sme hovorili na seminári s Máriou Petrovnou iba nedávno, aj tajomné krásy Malej Rusi. To by mohlo byť východiskom rozhovoru. Poetická krása letnej krajiny, pomyslel som si a skoro až slzy mi vyhŕkli pri tejto myšlienke. Nepíšem poéziu, no, verte mi, moji milí, a ani sa za to nehanbím, ak príde taký čas, viem si doma, v Malej Ichni, pod perinou nad súženiami a radosťami sveta i lyricky poplakať.

Pred budovou, v ktorej mala Mária Petrovna kabinet, mi udrela do nosa hedonistická, sýta vôňa Ryby, plná rôznych čuchových ingrediencií a tento efekt ešte zvýraznil moje náhle rozhodnutie začať konzultačný rozhovor Gogoľom a jeho Soročinským jarmokom. V ňom sa už v prvej vete ohláša v čiastočnom kontraste a v čiastočnom zjednotení opojná nádhera letného dňa na Malej Rusi s bujarým faktom jarmoku, na ktorom nechýba ani motív rýb a soli. I na jarmoku, i tu je krásavica, pomyslel som si, keď som prechádzal cez podchod starej, historickej budovy s renesančnými freskami na priečelí do rozľahlého, zanedbaného dvora. V jej ľavom krídle bol medzi množstvom rôznorodých miestností aj kabinet Márie Petrovny. Keby som nevypil toľko býčej krvi, ktorá vo mne v radostnej nálade podnietila myšlienku vytvoriť si náhle spojivo medzi Gogoľovou tvorbou a kontrastmi tunajšieho prostredia, možno by som si bol pomyslel, že je veľmi nedôstojné, periférne a provinčné zaobchádzať s mladou ruskou dámou tak, že ju dekanát filologickej fakulty umiestni do kabinetu, ktorý sa nezbavil doliehajúcej, vtieravej arómy rýb, haringov, tresky, šprot a kyslej kapusty. Azda by som bol uvažoval i o tom, aké nevhodné je spájať históriu a výkon renesančného umelca s predajňou Ryby. Veru veľké sú aktualizačné premeny ľudského vnímania. Raz nálada, inokedy cieľ vedia úplne zmeniť povahu nášho videnia a uvažovania, – hovoril Viktor Pavlovič Bochňa, a hoci sa dalo očakávať, že i túto myšlienku si bude chcieť zapísať, nedošlo k tomu. Koľko len ráz, začal svoju poznámku o aktualizačných premenách vnímania rozvíjať vlastnou skúsenosťou, už prechádzal miestami, ktoré vedú do kabinetu Márie Petrovny, no kým nestál zoči-voči naliehavému konzultačnému stretnutiu, unikalo mu všetko, čo vnímal v tom vyhrotenom čase: zmes rybacej arómy, histórie, renesančných fresiek a predovšetkým fakt bizarnej spätosti tohto prostredia so stavebnými postupmi Gogoľovho Soročinského jarmoku.

– Keď som vstúpil do kabinetu Márie Petrovny, – povedal Viktor Pavlovič potom, – zachytil som v jej zraku tú istú iskru ako na dnešnom seminári, a to ma neobyčajne povzbudilo. Chvíľu sme stáli vedľa seba a ja som si pomyslel, že v týchto okamihoch sme rovnako vysokí. Musí byť pre ňu nevhodné, keď sa väčšiu časť života stretáva s mužmi, na ktorých nemôže ani pri najlepšej vôli nehľadieť z výšky, akoby pri všetkej svojej jemnosti a nehe ona, a nie jej partneri, mala byť ešte aj nositeľkou sily, fyzickej energie a záštity. V tej príjemnej výškovej konfrontácii ma na chvíľu ovládla márnomyseľná predstava, že ak čosi nadškrtnem, nebudem si jej priazeň musieť vydobýjať inteligenciou ani slovami. Schúli sa mi na hruď, veď Rusky sú emotívne, a v tejto mĺkvej, citovej komunikácii sa vyjaví všetko, čo som jej chcel povedať.

Hneď nato som sa ocitol za konferenčným stolíkom. Ona sedí naproti mne a ja v duchu chválim svoju dôslednosť pri vyplachovaní úst. Čoskoro si však uvedomím nepríjemnú vec. Nehľadím na Máriu Petrovnu, ale uprene a bezmocne, priam zúfalo pozerám na jedno jediné miesto konferenčného stolíka. Musí to pôsobiť veľmi meravo, no ja sa od tohto bodu nemôžem odtrhnúť, lebo som zrazu zhypnotizovaný dávnym výrokom Eriky Pávekovej, že v alkoholickom stave mám jedno oko menšie. Rafinovaná, narcisticky orientovaná zrkadlová kaviareň Verchovina predo mnou tento deficit zatajila, svojou falošnou, retušujúcou a v zásade ziskuchtivou energiou ma oklamala.

Ó, aká blahodarná a zároveň krutá je epická pamäť, vážení! Aká hrozná vie byť umelecká precitlivenosť a zraniteľnosť! Veru nič nie je v živote zadarmo! Všetko, čo prináša človeku práca na esejistických prózach, rozvíjajúca jeho chuť a schopnosť do hlbokých nocí sa zaoberať radostnými i trýznivými muškami a drobnosťami v ich epickej formulácii a dôkladnosti, v ňom môže rozvinúť strach, vzťahovačnosť a ťažké prežívanie výkyvov, ktoré si iní ani nevšimnú. V kabinete Márie Petrovny sa to v mojom prípade premietlo do zrakovej stŕpnutosti. Stále hľadím na konferenčný stolík a pritom pohybujem dosť suverénne ústami, rozprávam bez zjavných páuz. Hovorím síce pohotovo, rozvíjam tému opojného letného dňa na Malej Rusi, darí sa mi vedľa seba ukladať nenásilné slová a vyjadrenia, ktorými nebadane chválim Máriu Petrovnu, pripisujem jej zásluhu na tom, že ona ma priviedla k novému čítaniu tej podmanivej prírodnej a fantazijnej gogoľovskej atmosféry a neurčitosti, no nemôžem jej položiť otázku, lebo klásť otázky bez pohľadu na tvár partnerky sa mi zdá nemiestne. Nemôžem jej však dať otázku aj preto, lebo nič z podivuhodnej zmesi vznešeného a nízkeho, nič zo spojenia renesančných fresiek s dobiedzajúcou, prízemnou arómou kyslej kapusty, haringov a tresky, ktorá v trocha zatuchnutej historickej budove zasahuje aj jej krásu, nič z toho, čo ma pri nejasnom porovnávaní protikladov pracovného a konzultačného prostredia Márie Petrovny s poetikou raných Gogoľových próz ešte pred krátkym časom zaujalo a zdvihlo, sa nedá použiť. K meravému, priam sklenému pohľadu tak pozvoľne pristupuje aj moje čoraz nefunkčnejšie, opisné hovorenie. Tento dvojaký hendikep ma priviedol k rozvíjaniu úvahy o prvých vetách. Formálne sa vrátim k niektorým vstupným vetám Gogoľových próz, no potom prejdem k svojim problémom. To, že sa mi podarilo preniesť tému do intímneho poľa tvorby textu, vyvoláva vo mne oživujúcu nádej. Ak sa Mária Petrovna vo svojej osamotenosti venuje vlastným lyrickým vyznaniam, potom i ona uvažuje o tom, aké procesy prebiehajú medzi autorom a výsledkom, preblesne mi hlavou zbližujúca myšlienka a vzápätí už rozvíjam poetiku prvých viet zo svojich zvláštnych pozícií. Poznám jednotlivcov – umelcov, hovorím, a iste poznáte takých ľudí, Mária Petrovna, i vy, ktorí tvrdia, že ak majú prvú vetu, majú všetko. Ja však uvažujem, či to, čo nazývajú prvou vetou, je tá pravá prvá veta. Či – a teraz, s odstupom času, moji milí, už viem, že v tej chvíli mnou opäť zalomcovali sklony k bezodstupovému konaniu – či teda, hovoril som Márii Petrovne, vyrovnávajúc svoju očnú stŕpnutosť dramatickým akcentom, sa nemôže stať prvou vetou v skutočnosti tá, ktorá je druhá, štvrtá, prípadne siedma. Čo ak je v postavení prvej vety veta piata? Nemôže to odchýliť celé rozprávanie nesprávnym smerom? Nie je to podobný proces, ako keď ktosi nesujetuje fabulu a týmto postupom vytvorí namiesto hlbokej psychologickej poviedky len odvar a zábavnú frašku?

Zdalo sa mi, že tieto rečnícke otázky som vyslovil s takým dôrazom, pri ktorom nemôžem naďalej zotrvávať vo svojom stŕpnutom zrakovom postoji. Zároveň som už nevládal brzdiť ani svoju zvedavosť, chcel som vidieť, ako na moje úvahy a slová Mária Petrovna reaguje.

To, čo som, páni, zbadal, mnou v tej chvíli úplne otriaslo.

Prepáčte, prosím, – vstal Viktor Pavlovič Bochňa z mojej postele, – ale túto časť svojho rozprávania vám nemôžem za nijakých okolností sprostredkovať v ležiacej polohe.

Videl som zasiahnutú tvár Márie Petrovny, premenenú vo svojej najvlastnejšej podstate. Bola to pokorená tvár hrdej dámy, ktorú som – vzdialenú tisíce kilometrov od svojich pokrvných, vystavenú zatuchnutému prostrediu chladnej historickej budovy, zápachu rýb a kyslej kapusty – zatiahol do svojho bludného rozprávania, dezorientoval a zároveň postavil pred nevyhnutnú konzultačnú povinnosť zareagovať na nerozlúštiteľný problém.

Dodnes, páni, pociťujem trýzeň, keď si vybavím kontúry tej bezradnej, zúfalej tváre pri stretnutí s poslucháčom druhého ročníka, oblečeným v čiernom saku a v sivých nohaviciach, s bytosťou rovnako vysokou ako ona, trápiacou ju špekulatívnym, intelektuálsky prefíkaným pokusom preniknúť do zóny, ktorou sa vo svojej profesionálnej orientácii nikdy nezaoberala, no nemôže nezaujať k tomuto problému vlastné stanovisko.

Pochytila ma neznesiteľná trpkosť a zároveň som pocítil, že v tejto chvíli musím zo seba striasť všetko umelé a neľudské, odvrhnúť akúkoľvek taktiku, triky a povrchné konverzačné okľuky, že musím ísť až za hranicu svojich možností a aj za cenu rizika a prehry, bez zbabelej ostýchavosti, slovných dekorácií a čačiek povedať to, na čo sa už dávnejšie chystám. V tej chvíli som požiadal Máriu Petrovnu o ruku.

Okamžite zareagovala.

Ste nenapravytéľnyj, Buochňa, povedala mi rozjarene a veselo. V jej tvári nebolo ani stopy po tom, čo som tam našiel ešte pred chvíľou. Už táto náhla, priam shakespearovsky zlomová premena bola pre mňa šokujúca. Najviac sa ma však dotklo slovo Buochňa, vyslovené s pazvukom „u“, bez akejkoľvek úcty, ktorá sa v ruských pomeroch prejavuje noblesnou možnosťou použiť pred priezviskom okrem krstného mena i otcovské meno. Razom mi preletelo hlavou, že ona sama nás pri vypracúvaní menoslovu hneď na prvom seminári požiadala, aby sme jej v duchu ruskej literatúry devätnásteho storočia oznámili popri priezvisku a krstnom mene aj otcovské meno, a keď si tieto údaje o každom zapísala a naučila sa ich naspamäť, otcovské meno pri oslovovaní nikdy nevynechávala. Cítil som sa zrazu ako v spodnej bielizni, bez košele, čierneho saka a nohavíc, v nedôstojne pôsobiacich dlhých spodkoch, ktoré vytvorila zvýraznená kombinácia pazvuku „u“ s holým priezviskom. Isteže, vážení! Svoju rolu tu podistým zohralo i to, že moje priezvisko sa mi nepáči ani v slovenskej podobe. Odkedy len vnímam intelektuálne svet, premýšľam o tom, prečo práve ja a príslušníci nášho rodu musia so sebou vláčiť slovo Bochňa. Možno je v tom moje jazykové založenie, môj mimoriadne chúlostivý a zraniteľný filologický cit. Svoje priezvisko som však napriek tomu, že vyznieva veľmi zle, ba pre mňa priam neznesiteľne, nemal nikdy v úmysle meniť. Práve naopak. Chcel som z neho vďaka svojmu filologickému zameraniu, úvahám a tvorbe esejistických tvarov spraviť také zoskupenie hlások, pri ktorom všetky nepríjemnosti jeho zvukovej podoby a asociačné negatíva potlačí to, čo sa za ním pozitívne skrýva, gosudari!

Vtedy som však prežíval jednu zo svojich najťažších kríz. Na to, čo som hovoril pred odchodom z kabinetu Márie Petrovny, si nepamätám zrejme preto, lebo som chcel na tie strašné chvíle zabudnúť. Možné je však, že som mal pod náporom toho, čo sa stalo, neuroticky vyvolaný výpadok pamäti. Kabinet Márie Petrovny som opúšťal v útlme a mechanicky. Zo záverečného pobytu u Márie Petrovny mi zostalo len zdanie, že som hovoril, ako to mám vo zvyku aj v najťažších situáciách, čosi slušné, ospravedlňujúce, no zároveň trápne a neohrabané. Spomínam si však i na akési snové marivo, na akýsi veľmi čudný, hmlistý pocit, že mi pri odchode stálo v ceste veľa prekážok, predmetov, kníh a harabúrd. Zvláštne, pomyslel som si vonku. Tak ako ľahko sa mi po dlhých prípravách do kabinetu vchádzalo, tak ťažko a pomaly som z neho vychádzal. Možno preto, že som chcel byť čo najskôr kdesi ďaleko, na čerstvom vzduchu.

Pazvuk v mojom priezvisku i holá, obnažená podoba tohto môjho identifikačného znamenia, vyslovená krásnymi ruskými ústami neobyčajne ľahtikársky, ponižujúco, priam frivolne, to všetko vo mne vyvolalo po krátkej chôdzi na Ulici Slovenskej republiky rád akúsi temnú, neurčitú túžbu po vzbure, ktorá čoskoro nadobudla smiešnu, utišujúcu, detinsky lineárnu podobu možnej odplaty. Aj dodnes sa, páni, za svoju náhlu pomstychtivosť hanbím. Zdrojom týchto mojich predstáv a túžob sa stali už v minulosti používané márnivé úsilia vyniknúť kritikou géniov. Uvedomoval som si, že keby som kritizoval slabučkého fakultného básnika Birnu, predsedu stravovacej komisie, ktorého povinnosťou je zjesť v mene študentov každý deň zadarmo v kuchyni tunajšej menzy tri polovičné obedňajšie i večerné porcie, nikoho by som tým nezaujal. Birnove oslavné verše vydávajú svedectvo o básnickej úbohosti svojho autora samy osebe. Oveľa viac ako písať poéziu mu pristane kontrolovať, či v strave, ponúkanej na jedálnom lístku, nie sú červíky alebo iné neželané živočíchy. Zato však pustiť sa do Shakespeara, Dostojevského alebo Čechova, to vždy pôsobí výnimočne a vzbudí pozornosť. Po stretnutí s Máriou Petrovnou som ťažil práve z týchto svojich skúseností. Celého ma zrazu zachvátila predstava, že som sa vrátil do jej kabinetu a začal rafinovane, najprv opatrne, no potom čoraz ostrejšie kritizovať ruskú literatúru devätnásteho storočia. Prepáčte, Mária Petrovna, je to moja veľká záťaž a mám zábrany ju navonok prezentovať, no u koho iného, ak nie u vás, by som mal hľadať odpoveď na svoje bolestné pochybnosti. Budem teda otvorený a – ak dovolíte – priamo, bez okolkov sa vás spýtam: Čo dobré možno povedať napríklad o Čechovovej próze Tatušo? Mne sa vidí, že Tatušo je len taká estrádna poviedočka, ktorá by mohla svojou zveličenou komickou priamočiarosťou dobre poslúžiť v zábavnom programe na nejakom maturitnom večierku. A čo jeho próza Prípad zo súdnej siene? pýtam sa jej, vracajúc sa do Verchoviny s úmyslom načisto ubiť býčou krvou svoje vnútro, spiritualitu a dušu, doraziť sa Egri Bikavérom a dospieť do stavu úplného zabudnutia. Aj s Dostojevským mám problémy, vážená Mária Petrovna. Neviem si poradiť s jeho rozvláčnymi úvahami, asymetriou a neprirodzenými rozhovormi v samých Bratoch Karamazovovcoch. Často uvažujem aj o víchrovej rýchlosti a následnej nevybrúsenosti jeho písania. Koľkože trvala Dostojevskému tvorba Hráča?! Svedectvo o tom podala jeho stenografka a druhá žena. Tak je to! Hráč i ďalšie veci. A k tomu všetkému ešte aj zvláštnosti, ktoré bezprostredne nesúvisia s umeleckým výkonom. Čítam a zrazu uvažujem, prečo sú v ruskej próze a na základe nej aj v živote tak často na cintorínoch ovocné stromy. Stromy, konkrétne višne, vravím Márii Petrovne tesne pred svojím návratom do Verchoviny, možno nájsť, ak pôjdeme odtiaľto na východ, už na ukrajinských, respektíve haličských literárnych cintorínoch. A čo Gogoľ, zapodievam sa nepriaznivými, provokujúcimi javmi aj vo Verchovine, čo Nikolaj Vasilievič, ktorý povedal, že muži majú radi ženy pekné a hlúpe? Objednám si býčiu krv a vzápätí si pri spomienke na Gogoľa s chvíľkovým uľahčením uvedomím, ako som sa prechádzajúc ku kabinetu Márie Petrovny cez smradľavý dvor, zaplavený pachom kyslej kapusty a haringov, chcel ruskej krásavice spýtať, prečo sa mieša v ranej próze tohto autora z jednej a tej istej pozície vycizelovaná kultúra prírodných obrazov so zvláštnou nízkosťou ľudového prostredia. Túto otázku som z taktnosti k Márii Petrovne v jej kabinete intuitívne zamietol. Vo Verchovine som však akúkoľvek ohľaduplnosť odhodil. Naopak, to, čo som ešte prednedávnom potláčal a nechcel si pripustiť, v katoptrickom kaviarenskom prostredí zvýraznene oživujem. Mária Petrovna by odpoveď nezvládla, uisťujem sa. Tak je to! Na vine je jej reprodukčno-citový, netvorivý, málo analytický vzťah k literatúre devätnásteho storočia, hovorím si s úľavou a potom sa zas so zadosťučinením vžívam do predstavy, aká nádherná, podmanivá by bola pri takýchto otázkach jednoduchosť Márie Petrovny. Aké vzrušujúce by boli jej nechápavé oči, keby som pred ňou začal odhaľovať Čechovove alebo Tolstého slabiny. Akiste by sa zmohla iba na slovo glúposť, presnejšie glúposc, pretože používala moskovské koiné a v rámci neho vyslovovala „c“ namiesto „ť“. To som si predstavoval vo Verchovine, dobíjajúc sa ďalšími dávkami býčej krvi.

Trápny, nedôstojný charakter týchto predstáv a kritiky som začal zmierňovať otázkou, prečo si Mária Petrovna z nášho prostredia osvojila a v rozhodujúcej chvíli aj uplatnila takú neokrôchanosť, ako je oslovovanie človeka holým priezviskom. Veď koľko úcty k ľudskému jedincovi sa skrýva v ruskom používaní otcovského mena, ak zvážime, že človek v takom prípade vzdáva poctu aj jeho bezprostrednému predkovi, zrodu a koreňom.

V zrkadlovom prostredí Verchoviny som si viac ráz všimol aj svoju zničenú tvár. Postrácal som tam všetky doklady a ako oveľa väčší vyznávač jedla než pitia som sa tam po nekontrolovaných dávkach Egri Bikavéru načisto alkoholicky dorazil.

Potom prišli dni a týždne, v ktorých sa príkrosť môjho sklamania začala zmierňovať, ba postupne takmer vytrácať. Pri spätnom pohľade na návštevu v kabinete Márie Petrovny som si však znova a znova potvrdzoval, že ani nie tak odmietnutie mojej ponuky, ale predovšetkým spôsob, ako sa to stalo, ma zasiahol.

No najnepríjemnejšie stopy vo mne zanechalo nízke, pomstychtivé vystrájanie, ktoré sa zmocnilo môjho vnútra. S tým sa neviem zmieriť ani dodnes.

A tak toto vyznanie z vlastnej nízkosti a prízemne oživeného pudu po odplate chce byť pre mňa, moji milí, katarziou. Jej sila by sa nedostavila, keby som nepodrobil práve pred vami, neskazenými, tichými, slabo zarastajúcimi, sedemnásťročnými prvákmi... Och, koľko prívlastkov! – prerušil Viktor Pavlovič svoju reč a dal si pomerne výraznú facku. To bolo nóvum v jeho rozprávaní. – Teda keby som práve pred vami, slabo zarastajúcimi, sedemnásťročnými prvákmi a začiatočníkmi nepodrobil hanebnému obnažovaniu svoju vlastnú úbohosť. O to ide, gosudari! Nestačí sa kajať iba vo svojom vnútri, ale podstúpiť zahanbujúcu, no obrodzujúcu procedúru odhaľovania vlastnej mizérie aj pred inými ľuďmi.

Ja, páni, – opäť si Viktor Pavlovič ľahol na moju posteľ ako vždy tak ohľaduplne, že sa nedotýkal spodkami topánok plachty ani prikrývky, – z odstupu času vďačím Márii Petrovne za to, čo mi spôsobila kombináciou obnaženého priezviska s pazvukom, lebo práve preto som sa rozhodol oslovovať tých, ktorých si vážim, krstným i otcovským menom. Zároveň ich budem vyznamenávať a oslavovať vykaním. Ono si na rozdiel od tykania vo svojom noblesnom a úctivom zameraní vyžaduje väčší počet vyslovených hlások, a tým aj viac času, ktorý venujeme svojim spolubesedníkom a blízkym i vo chvíľach najväčšieho zaneprázdnenia. Aj vy ste moji blízki, gosudari, už i preto, že ste sa podvolili, hoci len z úcty k môjmu veku, vypočuť si tento príbeh a ďalšie príbehy, ktoré vám ešte len vyrozprávam.

Tak je to, Peter Antonovič Leder, – povedal Viktor Pavlovič Bochňa mne. – Aj o vás to platí, Ivan Michajlovič Guľa. Zaslúžite si, aby som vám teraz, na sklonku tohto príbehu, oznámil, čo som sa dozvedel o čosi neskôr. Mária Petrovna Goločnikovová bola v čase, keď som ju požiadal o ruku, už tri roky vydatá. Túto informáciu som získal od veľmi vzácnej osobnosti. Je ňou môj priateľ Alexander Kirillovič Župrej, človek, ktorý ma zasväcoval do kultúry jedenia. Pri svojej diskrétnosti sa tento môj rovesník a priateľ, odborný asistent na katedre ruského jazyka a literatúry, tento môj druh a nepochybne i utajený šľachtic a aristokrat, o osudoch manželstva Márie Petrovny veľmi nerozširoval. Podľa jeho svedectva, ale neskôr aj podľa iných informácií som však usúdil, že je to de facto manželstvo formálne, fungujúce iba na papieri, teda manželstvo vhodné pre literatúru ako sťahovavý sujet. Manželstvo kúpené, lebo Márii Petrovne, ktorá nebola ani poetkou, ani osamelou dušou, ani hlbokou vyznávačkou ruskej literatúry devätnásteho storočia, sa zachcelo žiť tu, v tomto teritóriu. Formálne si ju vzal prelietavý, obchodne založený našinec, ktorý študoval v Moskve a pri svojej horizontálnej a cestovno-diplomatickej povahe nevládze v nijakom geografickom priestore, tobôž v priestore tak vymedzenom a ohraničenom, ako je manželstvo a rodina, dlhšie zotrvať. Raz je v Lubline, inokedy v Alma-Ate a zasa inokedy, všetka česť, v Kašmíre, prípadne v Banskej Bystrici alebo Olomouci. Iba tu, s Máriou Petrovnou, ho nikdy nevidieť.

Koniec ukážky