Monika Kompaníková

Biele miesta 

(Ukážka)

Elektronická kniha

Title: Monika Kompaníková, MMVI
ISBN 80-89129-89-7 (slovak edition)

Copyright © Monika Kompaníková, MMVI
Cover © Monika Kompaníková, MMVI
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

I

Tereza sedí v autobuse vedľa brata a naťahuje krk, aby videla veci, na ktoré brat ukazuje prstom. Stromy, z ktorých v tej rýchlosti dokáže zachytiť len akési fľaky, trochu ďalej pruh nepokosenej žltej trávy a kríkov, pás preoraného poľa a sem-tam hromady o seba opretých kovových alebo drevených konštrukcií, ktoré po prvom snehu rozložia na poli, aby sa na ceste nerobili snehové jazyky. Dávid je nervózny, klopká prstom o sklo a naťahuje šnúrku fotoaparátu. Keď prechádzajú cez nejakú dedinu, nadvihne sa a hľadá cintorín. Ešte je svetlo, zapálené svetielka dušičiek ešte nie je vidieť, len čierne chrbty žien pichajúcich do zeme okolo krížov slamienky a vetvičky čečiny. V preplnenom autobuse voňajú chryzantémy a voskované kvety, ktoré na hroboch vydržia až do budúcich Všechsvätých.

Štrková cesta vedúca k domu je zaviata lístím. Úlomky kameňa sú vtlačené do blata, a ak na jar neprivezú nový štrk, v lete sa nekosená tráva zahryzne do cesty ako hrdza a do roka jej obrysy celkom zmiznú. Kráčajú ticho a pomaly, prezerajú si cestu, stromy, torzá plotov opustených záhrad, elektrické vedenia.

„Kedy si tu bol naposledy?“ pýta sa Tereza. Má pocit, že mu vidí do hlavy, no chce počuť odpoveď.

„A kedy si tu bola ty?“ odpovie otázkou. Pochopí to ako výčitku, ktorá jej patrí rovnako ako jemu.

Tereza mlčí, kým sa dom neobjaví priamo pred nimi, maličký, skrčený medzi niekoľkými stromami. „Chceš sa pozrieť na hrádzu, alebo ideme najskôr pozrieť dom?“ spýta sa Dávida a on namiesto odpovede zrýchli a začne šúchať nohami po štrku tak, ako to robil, keď bol malý. Na ceste po ňom zostávajú stopy dlhé ako tiene kameňov. Pred domom sa zastaví a zostane nerozhodne stáť.

„Bože, veď sa vôbec nezmenil,“ pomyslí si Tereza, „nevyrástol, nevzpriamil sa, nedospel. Cudzí človek si o ňom musí myslieť, že má pätnásť rokov, že je ešte vo vývoji.“

„Čo je, čo nejdeš dnu?“ zakričí naňho a pobehne. V behu si uvedomí, že tam, kde bol pred rokom plot, je len vysoká žihľava, desiatky polámaných tvrdých stvolov a dva naklonené stĺpiky s pántmi, na ktorých ešte visí bránka. Bránka je otvorená a pridržiava nakláňajúcu sa žihľavu, aby sa dalo vojsť do dvora. Na dvore, hneď za bránkou, stojí malé decko a pozerá na nich. Je bosé, oblečené len vo veľkej bunde aj napriek tomu, že je november. Stojí na jednej nohe, druhú si pritláča k bruchu, no pod veľkou bundou ju nie je vidieť. „Terezka, kto to je?“ pýta sa Dávid a prekvapene pozerá na dieťa neurčitého veku a pohlavia, hľadá ho v pamäti, hľadá ho medzi známymi tvárami, ktoré má v hlave zasunuté ako poštové známky pod priesvitnou fóliou.

„Terezka! Čo sú to za ľudia, ty ich poznáš?“ ťahá ju za kabát a čaká, čo sestra spraví, je predsa staršia, mala by niečo urobiť, mala by niečo povedať.

Tereza sa oprie o bránku, pozrie na polámanú žihľavu pod nohami a na dieťa, ktoré ešte stále stojí bez pohnutia v blate. „Ako sa voláš?“ spýta sa, ale decko sa len zaškerí, pomrví a zostane stáť. Keď Tereza spraví krok vpred, s chichotom sa rozbehne a zmizne v dome. „Tereza, pozeraj!“ ťahá ju brat za ruku a ukazuje obrovské oranžové tekvice hnijúce na komposte, najväčšie, aké kedy na tomto pozemku vyrástli a zhnili. Za kompostoviskom sa týči trojmetrová veža odvážne vystavaná z vecí, ktoré boli voľakedy na povale a v pivnici – z odpadu, dosák, plechov, starého oblečenia.

„Môj sveter! Veď to je môj sveter, Tereza, pamätáš sa naň, nosil som ho do školy, už mi je malý, ale je to on, ja si ho poznám.“ Dávidovi sa tvár začína krčiť od zlosti. Svoje veci si vždy opatroval, a kým nemusel, s nikým sa o ne nedelil.

Z pravej strany je k domu prilepená kôlňa stlčená z dosák a plátov plechu, skoro taká vysoká ako dom. Zo strechy kôlne stúpa dym a z jej okraja visia na motúzoch zavesené otvorené konzervy a sklíčka, akými sa strašia vtáky. Pomedzi strašiaky sa prepletá klematis, fazuľa a čudné kvety, ktoré na ich pozemku nikdy predtým nerástli. Všimne si, že dvere, ktoré bývali zavesené v pántoch, sú opreté o kôlňu a otvor, ktorý zostal nad malými dverami, je prelepený igelitom. Kôlňu používali ako kúpeľňu a teraz v nej, zdá sa, niekto býva. Vchod do murovaného domu, kde bola kuchyňa a mamina spálňa, je zakrytý len dekou. Pozdĺž celej steny sa ťahá puklina a na okennom ráme je priklincovaná vypchatá kuna aj s podstavcom. Za oknom sa škerí dieťa v bunde.

Po nejakej chvíli sa odhrnie deka a z domu opatrne vyjde statná, skoro nahá žena s rozpletenými vlasmi a vedrom v rukách, ktoré vyzerajú ako jaternice – veľké mohutné ramená a predlaktia zakončené drobunkými, akoby nevyvinutými prstíkmi. Žena položí na zem vedro a napraví deku zavesenú na dvoch klincoch pritlčených do zárubne.

„A ty si gdo?“ spýta sa nedôverčivo a vidieť na nej, že aj ona hľadá v pamäti nejaké miesto, kde by mohla dvoch návštevníkov zaradiť.

„My sme tu doma,“ povie Tereza. Akokoľvek čudne jej tá veta znie, musí pripustiť, že je pravdivá.

„Ha, no to istotne. Takých už bolo,“ povie žena a zakričí: „Štefan, vylez, máme návščevu.“

Dávid sa naťahuje k sestrinmu studenému uchu a trasie jej rukou.

„Ona má maminu košeľu. Má na sebe maminu košeľu,“ vraví. „Ja viem, že je to jej košeľa. Poznáš ju, Terka?!“ pýta sa a na lícach sa mu naťahuje pokožka od toho, ako zatína zuby.

Kým žena zájde za dom, prekliesni si cestu pomedzi žihľavu a vyleje obsah vedra k stromu, spoza deky vyjde chudý šľachovitý muž a zároveň s ním nejaká ruka odsunie dvere opreté o kôlňu. Z kôlne sa s krikom vyvalí niekoľko detí, mladá zamračená žena a chlapec v červenom mikulášskom kabáte.

„No čo je?“ spýta sa muž a zaženie sa na deti, ktoré okolo neho kmitajú ako chrobáky.

„Prišli sme pozrieť náš dom. Prišli sme poriadiť, odniesť nejaké veci. Máme tu veľa vecí,“ povie Tereza opatrne a zdá sa jej, že počuje svoju matku kvíliť smútkom nad predmetmi, ktoré dlhé roky zbierala a odkladala a teraz sú poškodené alebo sa stratili.

„Dom? Tento tu?“ spýta sa, ale nie je v tom ani počudovanie, ani záujem. „Tak sa kukajce,“ povie a nadvihne deku, aby mohli vojsť aj oni, aj vracajúca sa žena.

„No čo! Kukajce. Pomály tu zarastáme. Jako za trest,“ povie žena a oberie si z košele lístky žihľavy.

Tereza s bratom vojdú do kuchyne, presiaknutej spomienkami a o niečo menej príjemným smradom čerstvo obarenej a ošklbanej sliepky. Cigánka si sadne za stôl, jej muž si ľahne do postele Terezinej mamy tak, aby videl na prišelcov. Hlavu si opiera o stenu, fajčí a popol mu padá na perinu. Cigánka má na sebe len nočnú košeľu, košeľu, v ktorej spávala matka. Je zošitá z viacerých kusov starých prepraných nočných úborov. V dome je teplo, len cez deku trochu prefukuje. Na oknách sú záclony, ktoré tam boli vždy, aj nábytok je na svojom mieste, chýbajú len koberce a vyšívaná utierka, čo visela nad sporákom. Cez prasknuté okno dnu pozerá vypchatá kuna, ktorú si Tereza pamätá z prírodovedného kabinetu základnej školy.

Muž na nich civie akosi mrzuto a bez záujmu. Návšteva ich vyrušila, práve sa chystali štvrtiť sliepku, ktorú dostal muž za čistenie náhrobných kameňov. Sliepka leží na stole, hlava jej visí cez hranu stola dolu a deti sediace pod stolom do nej ďobkajú špinavými prstami. Žena sa zľakla, že sú z úradu, a je nepokojná, stále chodí po izbe, prekladá hrnce z miesta na miesto a okrikuje deti, ktoré zrazu všade zavadzajú, je ich plná izba. Čaká, čo povie muž. On hovorí vždy prvý.

„Môžem?“ spýta sa Tereza a posunie sa o dva kroky k otvoreným dverám vedúcim do spálne. Muž kývne hlavou a sleduje Terezine nohy. Spálňa je v podstate taká istá ako pred rokom, nič sa v nej nezmenilo. Len okno je zvonku zatlčené doskami a na skrini chýbajú dvere. Zo skrine ako vnútornosti z otvoreného tela vyliezajú kusy oblečenia, niektoré sú na zemi a je ich toľko, že sa izba zdá preplnená a bez vzduchu. Muž vidí, že sa dievča zaujíma o okno, a povie: „Vzadu sú mladí. Aby sme im nevideli do cimry.“

Vzadu je kôlňa, v ktorej voľakedy býval lavór, zrkadlo, vedro s vodou, uteráky zavesené na klinci a prasknutý tanierik s mydlom. Bola to ich kúpeľňa. Mama ju zriadila hneď, ako sa do domu nasťahovala. Mala sľúbený byt, bola v poradovníku a dom brala ako dočasné bývanie. Zostala v ňom viac ako dvadsať rokov bez toho, aby sa v dome niečo zmenilo.

Tereza vyjde von a teraz už bez opýtania odsunie dvere a vojde do tmavého priestoru kôlne, kde každé ráno a večer bojovali o trochu súkromia a čistoty. Zase sa jej zdá, že v šere počuje mamino kvílenie, tichý plač za premárnenými snami, ktoré ťažili jej hlavu ako nákova, ale v skutočnosti to nie je plač, len hvízdanie vetra medzi doskami.

V kôlni teraz býva mladé dievča s chlapcom a troma deťmi. Chlapec v mikulášskom kabáte môže mať tak dvadsať, dievča o niečo viac, možno toľko čo Tereza.

„Sadnite si, pani. Uvarím vám kávu,“ povie dievča úslužne, urobí krok dozadu a zmizne v tieni. Chlapec sa postaví zo stoličky, zmetie zo stola omrvinky a okríkne deti, čo sa snažia z maminej ruky vytrhnúť pohár so zmesou kávy a cigorky. Dievča sa na nič nepýta, vie, čo má urobiť, keď príde návšteva, a verí, že sa pri káve príchod týchto dvoch ľudí nejako uspokojivo vysvetlí. ,Spolieham sa na teba, Pane, vždy si sa o nás postaral lepšie, ako sme si zaslúžili,‘ pomyslí si odovzdane. Tereza kávu nechce, ale nechce robiť problémy, a tak len kývne hlavou a prisunie si pohár bližšie. Deti vylezú na posteľ zahádzanú dekami a z kúta sledujú prišelcov. Dado si všimne posteľ, ktorú mu na Vianoce v roku 1994 doviezli dvaja ujovia z Charitného domu, a posunkom na ňu upozorní sestru.

„Moja posteľ,“ pošepká urazene, ale Tereza len ticho stojí a prezerá si obydlie, v ktorom rúbali drevo a špliechali sa mydlovou vodu. Na zemi je stále len udupaná hlina a piliny. „Viem,“ povie Tereza a z vecí, ktoré v prítmí rozozná, vyraďuje to málo, ktoré nepatrí jej a bratovi.

Mladý muž nevie, čo so sebou, chvíľu pobehuje po miestnosti, oprašuje raz stoličku, raz stôl, raz smaltovanú piecku, a keď ho jeho žena napomenie, sadne si na stoličku a zapne rádio. Aj rádio Tereza spoznáva, mama ho počúvala so zatajeným dychom, reproduktor tesne pri uchu, aby jej neušlo ani jedno slovo, počúvala ho každý večer v posteli alebo za stolom a zapisovala si slová, ktorým nerozumela. Tereza aj Dávid spoznávajú všetky tie známe predmety s malým oneskorením cez spätný chod spomienok a nepríjemný zvuk vylaďovaného rádia ich zas a znova vracia k matke. Terezu na malý moment ako závoj zakryje znepokojujúce déjà vu. Keď ho zaženie, zostane sedieť s vedomím toho, že všetky predmety sú predsa len na správnom mieste – aj keď sa to na prvý pohľad tak nejaví, len ich tiene sú deformované neovplyvniteľnou polohou slnka.

A kým sa zatuchnutým vzduchom prevaľuje pišťanie krátkych vĺn, kým chlapec v mikulášskom kabátiku pozorne sleduje paličku ukazovateľa, kým sa deti jašia na posteli a rukami rozháňajú dym prúdiaci z deravého komína, mladá žena lyžičkou oškrabkáva z okraja hrnčeka prilepené zrniečka kávy a neistým pohľadom sleduje dvoch prišelcov, ktorí nič nehovoria, nehýbu sa, len pozerajú okolo seba. Chlapec naladil program pre národnostné menšiny v maďarčine a sadá si s rádiom v rukách k deťom do postele. Pri známom tlmenom hlase moderátora sa na chvíľu zastaví čas, deti stíchnu, dievča zostane stáť s rukou zaseknutou v nedokončenom pohybe, Tereza zavrie oči.

Potom rádio zrazu zachrapčí a príjemný hlas udusí šum rádiových vĺn. Žena sa otrasie a uvedomí si, že muž nechal všetko na ňu.

„A vy ste prišli merac plyn? Lebo my žiadny nemáme,“ povie zrazu a pokrčí ramenami.

„Alebo ste prišli odmerac tú žihľavu, čo tu rasce? Ľudzia sa na tie byle chodzia kukac, lebo také veľké sú indze neni,“ chytí sa chlapec. Tereza pokrúti hlavou.

„Dajte si ešte, pani. Keď nie ste z úradu,“ zaspieva jeho žena spisovne a spokojne posunie k nej kastról s kávou.

„Poď, Dado,“ zašepká Tereza, zdvihne sa a postrčí brata ku dverám. „Asi by sme mali ísť.“

„A ten plyn by sa nejako nedal vybavic, pani?“ zakričí za nimi ešte chlapec, ale obaja sú už vonku a počujú len cinkanie sklíčok hojdajúcich sa vo vetre.

„Ešte komoda, ešte tam mám veci,“ povie vonku a vojde späť do domu. Muž ešte stále leží na posteli, sliepka sa varí v hrnci a žena sedí za stolom a orezáva sviečky.

„No?“ spýta sa, keď vojde chlapec.

„Chcel by som si zobrať nejaké veci,“ povie.

„No, čo by sme ci dali? Oblečenie nosia dzeciská. V hrncoch sa varí. Rádio majú mladí. Duchne vám netreba a ostatné vzala Franka z penzionátu. Čo by sme vám ešče dali?“ povie a ďalej orezáva biele sviečky na hroby.

„V Pavlovcách na hroby nedávame sviečky k nohám, ale k hlave.“ Uzavrie rozhovor a usmeje sa pri pomyslení na to, ako ráno na štrkovej ceste zaflekuje švagrov žigulák s odrezanou strechou a ona sa na sedadle spolujazdca obložená vencami odvezie do Pavloviec. Musí prichystať igelit, keby pršalo.

„Poď, pôjdeme k hrádzi,“ povie Tereza bratovi, keď zavrú za sebou bránku. „Neobzeraj sa,“ povie dôrazne, a keď vidí, ako sa Dadova tvár opäť vraští, dodá: „Potom pozrieme aj tetu Franku. Určite má nejaké veci doma.“

Hrádza je naproti domu, treba len prejsť cez cestu, popod orech a pomedzi veľké kamene. Pri orechu sa na chvíľu pristavia a pozbierajú do vrecka pár sčernených plodov. Tráva je uľahnutá a spálená prvým mrazom, a keby sa obzreli, videli by svoj dom skrčený v oáze neprirodzene bujného zeleného porastu, živeného guánom, v oáze obklopenej zhnitým novembrovým lístím a hmlou.

Hrádze stavali každý rok, začali v júni, len čo sa voda oteplila natoľko, že v nej vydržali stáť aspoň polhodinu. Keď im od zimy začali modrieť telíčka, vyliezli, prebehli sa k osade alebo k zastávke autobusu a naspäť. Nestavali škaredé a neforemné hrádze z kameňov a igelitu, ako si stavali deti z dolných dedín po prúde rieky, oni mali svoju techniku. Ich hrádze boli krásne a pevné. Hrádze dvíhali len z kameňov a trsov trávy, vytrhnutej aj s koreňmi. Trávu bolo treba vyhrabať tak, aby na koreňoch zostalo čo najviac hliny. Potom trávu s koreňmi a lepkavou hlinou kládli pomedzi kamene – vždy vrstvu trávy na vrstvu kameňov.

Stavanie hrádze bolo ťažké. Boli malí, mali slabé ruky a voda bývala aj v lete studená, lebo v doline slnko svietilo krátko a voda sa nikdy nestačila poriadne ohriať. Niekedy stavala len Tereza s bratom, niekedy prišlo ďalších osem, desať detí. Chalani brali Terezu medzi seba, lebo vedeli, že vie vyhrabávať veľké trsy trávy a že pri tom nejačí a neplače. Boleli ich z toho prsty, hlina liezla pod nechty a vodou zmäknuté nechty sa ľahko lámali. Lámali sa im, aj keď vláčili kamene, keď sa ich snažili v mútnej vode po hmate ukladať tak, aby pekne dosadali jeden k druhému, alebo keď bolo treba nejaký balvan vyhrabať zo štrku.

Aj keď nestavali hrádzu, Dado stále behal okolo rieky a pri brehu prevracal kamene. Na spodnej strane kameňov žili malé priesvitné kriváky. Kriváky sú menšie ako necht na malíčku, majú veľa nožičiek, a keď si ich človek niekoľko nazbiera do dlane, začnú sa triasť, zvíjať a tancovať. Niekedy je to nepríjemné, niekedy to šteklí, len si treba z dlane vyfúkať vodu.

V hrádzi sa mohol kúpať len ten, kto ju staval. Preto bolo každé leto na rieke niekoľko hrádzí. Deti z dolnej dediny si stavali svoju a Tereza s bratom svoju. Cigánčence z rúbaniska hrádzu nestavali, lebo mali od bielych zakázané chodiť k rieke. Ak sa nejaké cigánča v rieke čliapalo, podržali mu hlavu pod vodou, aby si zapamätalo, kde môže a kde nemôže chodiť. Na jeseň, keď už bola voda taká studená, že im tiekli sople, hrádze otvárali. Všetky starostlivo postavené priepuste zahradili veľkými okruhliakmi, utesnili ich trávou a blatom, ponorili sa do vody a ticho sledovali, ako hladina stúpa. Keď sa voda začala prelievať cez okraj a najmenšie deti museli stáť na špičkách, zaznel povel a tenké opálené ruky sa naraz zapreli do páčidiel. Kamene povolili, voda sa s obrovským hukotom vyvalila prudko von a strhla so sebou všetko, čo jej stálo v ceste. Voda unášala menšie balvany, tie sa vo vode prevaľovali, narážali na seba a vydávali zvláštne tupé zvuky, ktoré sa nad hladinou nedajú žiadnym spôsobom napodobniť.

Vraveli tomu otváranie hrádze. Niekedy čakali na naplnenie príliš dlho a stena nevydržala, uvoľnila sa len na jednej strane, alebo padlo pár vrchných kameňov a museli ju dvíhať znovu, no aj tak bývalo otváranie hrádze veľkou udalosťou, kvôli ktorej tá námaha a odreté hánky stáli za to. Keď sa kotol hrádze plnil, deti prestávali po sebe vykrikovať, utíchli, každý ponorený po krk vo vode sledoval svoj kúsok steny a tŕpol, či sa ten jeho kameň nezachveje, či vydrží a nespustí malú lavínu, skôr ako zaznie povel. V tom tichu im prestávalo byť zima, sluch sa stával citlivejším a duša sa v príjemnom očakávaní na krátku chvíľu prestala chvieť.

Poslednú hrádzu už skoro nevidieť, len dva, tri veľké, hranou k hrane postavené kamene naznačujú, kde sa začínala. Dávidovi je pri rieke zima, chce sa radšej pozrieť na starú Pragu zaparkovanú pri potoku na kraji dediny, na plechové hniezdo, v ktorom prežil niekoľko krásnych dní, a myslí na ňu bez prestania, odkedy mu Tereza povedala, že na dušičky pôjdu domov. Hrádza ho už nezaujíma, dni, keď pri nej naboso trávil väčšinu času, sa skončili.

„Chcem sa ešte na niečo pozrieť. Dobehnem za tebou k tete Franke,“ povie a krivkajúc zamieri do dediny. Tereza ho sleduje, kým nezájde za zákrutu. Kráča pomaly a vďaka zle zrastenej zlomenine sa v bokoch pohojdáva viac ako iní chlapci. Je zle oblečený, bunda na ňom visí, nohavice mu nesedia ani strihom, ani dĺžkou. Celý je akýsi pokrivený a nesymetrický, akoby bol poskladaný z troch rôznych tiel. Vlasy má jemné a zdravé ako dieťa, údy dlhé a nepokojné ako údy chlapca v puberte. Tvár potiahnutú tenkou nezdravou kožou akoby poznačilo sto rokov smútku a nepokoja.

Kým došiel k Prage, zošerilo sa. Vrak splýval s tmavým domom v pozadí. Bol obhorený, okná, voľakedy zatlčené doskami, civeli do prázdna, jedny dvere celkom chýbali. Sedadlá a pneumatiky zhoreli a vrak sa naklonil ešte viac na bok. Pod zadnou nápravou bolo v prachu vidieť priehlbiny po sliepkach. Dávid vliezol dnu, ale bolo tam tma a on nemal jedinú zápalku. Prstami prešiel po celej dĺžke studených stien, no pod bruškami prstov cítil len zoškvarené hrbolčeky lepiacej pásky a plagátov, ktorými chcel spríjemniť útočisko svojej jedinej kamarátke Helene. Vnútro vraku ešte stále smrdelo po spálenej umelej hmote a výkaloch a radšej vyšiel von na vzduch. Sadol si k autu tak, aby videl na Helenin dom. Prial by si, aby vyšla von s nejakým vedrom, v teplákoch a svetri, aby šla zas k potoku vyprať handry alebo vyhodiť šupky z jabĺk, aby mala zas pätnásť rokov ako vtedy, keď si pred ním po prvýkrát vyzliekla sveter. Čakal, že sa aspoň pohne záclona na oknách jej izby, ale uvedomil si, že záclony sú strhnuté, okná na poschodí vytlčené a kusy skla sa ešte trblietajú v tráve ako hrkálky na cigánskom dome. Helenina izba je prázdna, záhrada zarastená, lístie nepohrabané. Psy, ktoré voľakedy strážili vrak, teraz brechali niekde v diaľke na rúbanisku a bol to jediný zvuk, ktorý mu ešte ako tak živo mohol pripomenúť najčarovnejšie hodiny jeho života.

Teta Franka dala začiatkom leta spraviť na svojom dome fasádu a nad vchodové dvere nápis Agropenzión. Pred bránkou má ceduľu s nápisom Zimmer Frei/Accomodation a podobnú zavesila aj na zastávku autobusu naproti Kiosku. S čašníčkou z Kiosku má dohodu – za každého nocľažníka, ktorého k nej čašníčka nasmeruje, dostane desať percent – bez ohľadu na to, v akom stave k nej dôjde. Funguje im to aj naopak, lebo teta Franka recipročne zaradila toto občerstvovacie zariadenie do svojho malého sprievodcu po okolí pod názvom Kiosk – posledná bašta socializmu.

Do poriadku si dala aj útroby velikánskeho domu, aj záhradku. Prestala sadiť zemiaky a šalát a na mieste, kde roky trónila deravá cisterna na vodu, si dala postaviť kozub s grilom a pekný drevený altánok pre dvadsať osôb. Zatiaľ sa turisti nehrnú, zato sa u nej v záhrade konali svadby, kar a oslava starostovej päťdesiatky. Jej syn do Medovariek častejšie vodí deti a písalo sa o nej aj v novinách. Susedia jej závidia, a keď potrebuje na dome niečo spraviť, nie je v dedine duše, čo by jej pomohla, všetci majú robotu na vlastnom. Tak si volá remeselníkov z Oravy.

Teta Franka položí na stôl igelitku a povyberá z nej veci, čo zobrala z domu potom, čo ho obsadila rodina Červenkovcov. Tete Franke sa ligocú oči, keď rozpráva, ako Štefan, ktorý čistí náhrobné kamene, vyťahoval z koša na uhlie Terezine papiere a knižky a Dávidove komiksy, ukazuje, ako zachraňovala, čo sa ešte dalo, ako z nich ofukovala sadze a vyrovnávala pokrkvané stránky.

„Oblečenie som nebrala,“ vraví „už bolo nosené. Našla som ich tam až po týždni a ani neviem, odkiaľ sú. Keby to boli aspoň naši, z osady. Ale celkom cudzí?“

„A kto je pre vás cudzí? Aj mama bola cudzia?“ spýta sa Tereza, Cigánov je jej trochu ľúto a obraňuje ich. Mama sa v Medovarkách nenarodila, ani jej rodina odtiaľ nepochádzala. Predtým ako prišla a usadila sa natrvalo, nebola v Medovarkách ani raz.

„Ale to je iné,“ povie Franka.

„To je to isté. Prišla, a vôbec ste nevedeli odkiaľ.“

„To je pravda, ale ona tu zostala. Natrvalo. Zvykli sme si... a ona už prišla s kľúčmi.“

„Nemala tu nikoho. Nikto sa o ňu nestaral.“

„Sama si to vybrala, Terezka. Nikto jej nič zlé nespravil, nikto na ňu zlé slovo nahlas nepovedal. Snažili sme sa, ale ona bola taká... iná.“

„Bola tu cudzia. Celých dvadsať rokov. Ani ste si nevšimli, kedy zmizla,“ preruší ju Tereza a teta na chvíľu zmĺkne, aby sa upokojila. „Ani ty si o tom nevedela,“ pomyslí si, ale nepovie to nahlas. Poprehadzuje papiere v škatuli a vytiahne z nej zelený linajkový zošit zafixovaný gumičkou. „Toto si prečítaj, našla som to v kachliach. Možno to poznáš,“ povie a podá zošit Tereze, „nečítala som ho, je to akýsi denník.“

„Denník? Nikdy som ju nevidela písať.“

„Vyzerá to tak. Len som ho prebehla, nechcela som...“ povie Franka a hlas sa jej trochu zachveje; nečítala ho, len niekoľko náhodne otvorených stránok.

„To je jej zošit na účty. Lepila si tam účty od elektriny, nejaké poukážky, ale nikdy doň nič dlhšie nepísala.“

„Neboli ste doma stále.“

„Nikdy by som si nemyslela, že ona... a denník. Veď skoro ani nerozprávala,“ Frankinu poznámku prejde bez komentára.

„Nepočúvali ste ju.“

„Nehovorila nič dôležité. Nepýtala sa! Rozprávala len o slivkách a kukurici, stále dokola o tom istom,“ bráni sa Tereza, a Franka jej pritlačí ruku na stôl, akoby chcela dlaňou stíšiť hlasné slová. „A o čom mala rozprávať?“ spýta sa.

„O hocičom dôležitom. O tom, čo sa deje...“

„Kde?“

„... vo svete, v dedine, v minulosti.“

„O čom chceš, aby sa s tebou bavila, keď ani noviny nečítala? Terezka, veď ona posledných dvadsať rokov nevytiahla z Medovariek päty.“

„Veď to je to! Zahrabala sa tu, pochovala zaživa v tom plesnivom dome. Nepripustila, že by mohlo byť niečo aj inak, nepohla sa odtiaľ ani na krok a my s ňou!“

„Ja som ju veľmi nepoznala, neviem, čo robila predtým, ako sem prišla, a neviem, kde je teraz. Ale človek sa len tak nesťahuje tam, kde nikoho nemá, Terezka,“ povie Franka príkro a je rada, že vidí cez okno prichádzať Dávida. Dávid má rozfúkané vlasy a na lícach mu vyskakujú červené škvrny. Je udychčaný, lebo tých dvesto metrov od vraku k domu tety Franky bežal.

„Helenu som nevidela rok,“ zašepká teta Franka po dlhých minútach ticha, akoby čítala Dávidovi v hlave, a hlas jej v hrdle hrkoce ako lyžička v hrnčeku na mlieko. „Je taká istá ako vy dvaja. Narodili ste sa bez koreňov. Nikde nemáte svoje miesto, stále len kamsi utekáte, stále sa len premiestňujete, z jedného miesta na druhé a bez prestania chcete čosi meniť, stále by ste niečo ničili a znovu vyrábali a najlepšie rýchlo, rýchlo, bez zastavenia, bez výdychu. Helene som odkladala peniaze, čo mi nechával jej otec. Dala som jej ich na narodeniny a ona o dva dni zmizla. Jednoducho odišla. Predstavte si, za dva dni sa rozlúčila so všetkým, čo tu mala, nechala tu dom, mamu na cintoríne, ani len pivnicu nezamkla. Natiekla do nej voda a všetko pohnilo. Prišla sa rozlúčiť a povedala len, že má všetko zariadené, že už si našla cez inzerát nejakú prácu aj byt. Ako môže niekto z ničoho nič odísť a všetko nechať tak? Nič si so sebou nezobrala, všetko nechala naverímboha. Keby som nevedela, že odišla natrvalo, povedala by som, že šla len do Kiosku, tatkovi po cigarety. Nechala v umývadle hromadu riadu a odostlanú posteľ.

Bože, mali ste vidieť, čo robil, keď ju nenašiel doma. Myslela som, že ma príde zabiť, vyvádzal, behal po dedine s pištoľou na prasatá a podpálil to staré auto, čo majú za domom. Potom týždeň bez prestania pil a dávil krv. Ešte má dlh v Kiosku, a ak sa Helena neukáže a nespraví niečo s domom, budem ho musieť zaplatiť ja. Veľa chľastal. Povedal, že kým nepríde, bude jesť len lístie. Videli ho v sade, sedel pod stromom a z úst mu trčali kostrnky. Len tam tak sedel a nepohol sa, ani keď naňho kričali. A Helena sa tu aj zastavila, ale domov nešla. Zapálila sviečky na hroboch a chvíľu so mnou posedela v kuchyni. Pochovali sme ho minulý týždeň v takej jednoduchej truhle, lebo ani tú nemal kto zatiahnuť. Poskladali sme sa na ňu. Starosta povedal, že bude pochovávať aj bez truhly, keď sa rodina nepostará.“

„Čo sa mu stalo?“ spýta sa.

„Utopil sa v potoku. Spadol, keď šiel z Kiosku, musel byť dobre pod parou, keď sa nevládal zdvihnúť. Padol tvárou dolu, do vody a do rána primrzol. Bola to prvá noc, čo mrzlo, normálne pred dušičkami nemrzne a práve v tú noc mrzlo, aj muškáty mi na okne omrzli a toľko som sa s nimi piplala. Vylúpli ho z toho ľadu ako orech z karamelu. Helena to ešte ani nevie, presťahovala sa a nikomu nenechala presnú adresu, ani mne ju nechcela dať. Aj tak by neprišla,“ povie teta Franka a zaženie spred očí pavučiny. „Ale oznámte jej, keď ju stretnete, veď bývate v jednom meste,“ dodá.

Dávid si škatuľu prisunie k sebe a stránku po stránke si prezerá papiere, kresby a výstrižky z časopisov, veci, ktoré si voľakedy uchovával ako malé poklady, ale zrazu vie, že už preňho nemajú žiadnu cenu a nerozumie, prečo ich mama dávno nespálila v kachliach. Odsunie ich do stredu stola a spýta sa: „Čo s tým teraz?“

„Myslela som, že je ich škoda,“ povie Franka, „že by si si ich chcel nechať, ako pamiatku, a tak som ich z domu vzala. Ak ich nechceš, budú dobré medzi hrušky. Hrušky dobre zrejú, keď ich zavinieš do papiera.“

Teta Franka potom začne chodiť po kuchyni a baliť do vrecák orechy a jablká, „aby ste mali na cestu,“ vraví, „aj tak sú vaše, otrhala som ich za vaším domom, keď bol Štefan na hroboch. Sú pekné, veľké, lebo vaša mama Agáta predtým, ako zmizla, rozhádzala po pozemku všetko guáno. Pán farár jej ho dovolili zbierať vždy, keď netopiere spali, a v lete zrazu zaspali, aj keď to bolo proti prírode, lebo pod nimi pán farár zapálili kadidlo, aby nebol v kostole taký smrad. Ona tým hnojila záhradu, a preto sa tam rastlinám tak darí. Keď prišli tamtí, museli sa k dverám presekať cez trojmetrovú žihľavu.“

II

Zelený zošit otvorili ešte v autobuse, cestou z Medovariek. Sadli si na zadné sedadlo, aby im doň nikto nepozeral, položili ho na tašku s jablkami a prevracali stránky pomaly a opatrne, ako keď miništranti pred omšou otvárajú prastarú Bibliu. Zo zošita vypadával popol, omrvinky a vlasy, zachytávali sa na Dávidových nohaviciach a on ich zo seba striasal štítivo, ako zlé predtuchy.

„Je strašne špinavý, ten zošit,“ povedal, a aby sa ho nemusel dotýkať, strčil si ruky pod stehná. „Neviem, načo ho Franka schovávala.“

„Možno si tam mama niečo dôležité zapísala.“

„Mala ho spáliť. Ja by som ho bol spálil.“

„To mohla potom podpáliť aj dom, nie?“

„Mohla. Neznášam, keď niekto cudzí spí v mojej posteli. Už si do nej nikdy neľahnem.“

„Tak tomu ver. Tých už odtiaľ nedostaneme. Tých by odtiaľ dostala len mama,“ povie Tereza a predstaví si matku, ako sedí na podválke, pozerá na dvere očami zakalenými tichým, ale hlboko zahniezdeným hnevom a trpezlivo čaká, kedy Cigáni odídu. Nepovie ani slovo, len pozerá, pozerá tak dlho, až sa zdá, že sa dvere pod jej pohľadom vydúvajú a pritláčajú všetkých, čo sú dnu, ku stene. V ruke možno drží pátričky a preberá ich v prstoch ledva badateľným pohybom, ani jeden kamienok neminie. Ľudia v dome majú pocit, že sa z kopca na dom valia kamene, ale to len mama preberá pátričky.

„Ja sa tam už aj tak nevrátim, mne je to už jedno,“ povie, zavrie oči a začne hlasno vydychovať, aby dal sestre najavo, že chce spať. Už vie, kde je Helena, vie, že už je blízko. Teraz ho zaujíma už len Helena.

Tereza si po večeroch listuje v zošite. Kým sa Dávid potuluje po meste a hľadá svoju stratenú kamarátku, ona číta kostrbaté písmenká rozhádzané po papieri ako súhvezdia a snaží sa pospájať ich do niečoho súvislého. Modlitby striedajú čísla, čísla šeky, šeky veršíky, veršíky litánie, litánie prekrývajú cudzie slová, cudzie slová sa strácajú pod vlasmi prilepenými páskou, suchými rastlinkami alebo vzorkami látok. Zošit smrdí a niektoré stránky sú zlepené nejakým mazľavým svinstvom. Tereza si robí poznámky do vlastného zošita. Veci, pri ktorých je nejaký dátum, zapisuje do stĺpcov a triedi podľa rokov a mesiacov, a veci, ktoré jej spočiatku nič nehovoria, si značí červeným perom, aby sa k nim mohla vrátiť. Niekedy zošit odloží a otvorí rozčítanú knihu, ale po chvíli sa k nemu vráti – úhľadným timesom tlačené písmená sa jej aj tak na sietnici hýbu a zakrúcajú do rovnakých slučiek, aké robila matkina ruka nezvyknutá písať, ruka, ktorá sa nikde neponáhľa.

Čaká, že v ňom nájde vysvetlenie. Čaká, že sa dozvie niečo o matke, o dôvode, prečo nechala dom prázdny, možno aj niečo o sebe alebo bratovi, ale polovicu textov tvoria len klamstvá a vymyslené udalosti a druhú polovicu modlitby a čísla. Schémy, tabuľky a časové osi, do ktorých sa snaží všetky tie výplody vtesnať, sú jej nanič, len čo ju utvrdzujú v tom, že keby zošit zhorel spolu s celým domom, zapamätala by si matku aspoň v lepšom svetle.

Zo zmätku potrhaných viet a nesúvisiacich slov vyskakuje jedna informácia, ktorá by mohla byť čírym nezmyslom, keby si neuvedomovala, že matku pozná tak málo... že jej hranice nepozná vôbec. Spomína ju na viacerých miestach, objavuje sa zrazu medzi receptmi a účtami. Niekde pri dome leží v zemi muž. Mohol by to byť otec, o ktorom sa nikdy nehovorilo. Alebo niekto cudzí, niekto bez mena. Mohol by to byť ďalší matkin prelud. Čo ak to nie je blud a naozaj tam leží? Čo ak o tom niekto vie? Má mama toľko sily, aby sama pochovala človeka?

Dávid zošit vytrvalo ignoruje. Keď ho nájde na stole, s nechuťou ho odsunie na kraj a prikryje novinami, alebo ho hodí Tereze do tašky. Nechce s ním mať nič spoločné, lebo tuší, že môže byť plný všetkých tých zlých vecí, ktorými matke znepríjemňoval život, všetkého, na čo by najradšej zabudol. Hnevá sa na matku, že mu nikdy nepovedala, že si píše nejaký denník, a že mu tým nedala možnosť zabrániť jej v tom. No nemá odvahu zahodiť ho, a tak sa tvári, že neexistuje. Bojí sa matky, ktorá je možno mŕtva a možno stojí niekde pri ňom a stráži ho takisto bedlivo, ako ho strážila v Medovarkách.

Tereza sa ho pýta čudné otázky: „Dado, spomenieš si, či je vedľa domu nejaká kopa hliny? Alebo niečo, čo tam predtým nebolo, a teraz je?“

„Pred čím?“ spýta sa, ale nesnaží sa nájsť v pamäti nejaký ucelený obraz domu. Nezaujíma ho to.

„Neviem, asi predtým, ako sa tam nasťahovali Cigáni.“

„Nespomeniem.“

„Rozmýšľaj, čo je napravo?“

„Neviem. Asi nejaká jabloň. Nechoď na mňa s takými blbosťami.“

„Jablone sú za domom. Čo je napravo?“ nedá sa Tereza a prinúti Dávida, aby otvoril oči a pozrel sa na kus papiera s niekoľkými kostrbatými obdĺžnikmi.

„Tu je dom, tu je sad, tu je bránka, a plot, no ten tam už nie je, len bránka zostala. A čo je tu?“

„Tu je kôlňa.“

„Čo je za ňou?“

„Smetisko.“

„A čo je naľavo?

„A načo ti to je? Možno tam už nie je ani tá bránka, možno to tam už celé spadlo. Čo sa v tom toľko vŕtaš?“

„Niečo tam je zakopané, Dávid.“

„Čo by tam bolo zakopané? Nechaj to tak a ten zošit vyhoď. Smrdí.“

„To je jediné, čo nás s ňou ešte spája. Prečítaj si aspoň stránku.“

„Ja som tam s ňou všetky tie dni trčal, Tereza. Mne sa tam už nechce vracať,“ povie Dávid a vstane. Zapne televízor a otvorí si pivo. „Mne sa tam už nechce vracať ani vo sne, veríš mi?“ povie a podá Tereze plechovku, „dáš si?“

„Ak je pravda, čo píše v zošite, je tam niekde zakopaný človek.“

„Somarina.“

„Mali by sme to aspoň overiť. Píše o ňom na viacerých stránkach, neviem, čo si mám o tom myslieť. Predstav si, že tam býva tá rodina a niekde pod nohami im leží človek. A oni po ňom stúpajú. Aj my sme po ňom možno stúpali. Predstav si, že by tam začali kopať,“ povie Tereza a vidí, že spozornel. „A je to chlap.“

„Ako to vieš?“

„Je to jej muž.“

„Je to jej výmysel, Tereza. Nikdy tam ani nepáchol. Nikdy sme ho nevideli.“

„Možno práve preto.“

„Mňa do toho neťahaj, ja o tom nechcem nič vedieť,“ zavrčí hlasnejšie, ako je potrebné, naleje do seba zvyšok piva, prikryje sa dekou a zas zavrie oči. Preňho sa debata skončila. Chce spať.

Nadránom sa mu sníva, že letí nad Medovarkami v malom žltom práškovacom lietadle. Keď boli malí a žltý práškovací čmeliak letel ponad Medovarky, vybehli s krikom na cestu a bežali v jeho tieni cez záhrady a polia, až kým nenarazili na naozaj neprekonateľnú prekážku. Vo sne vidí z kokpitu čmeliaka čiernu kostolnú vežu, hradskú plnú výtlkov vinúcu sa pomedzi domy a biele plachty rozvešané vo dvoroch, vidí dokonca čiernu Pragu nahnutú nad potokom. Znesie sa nižšie, tak nízko, že v rieke rozozná povalenú hrádzu. Vidí malý dom. Zem okolo domu je udupaná, žltá, a keď zafúka vietor, zdvihne sa oblak prachu. Za domom nie je jediný strom, len chumáče trávy a nízke pníky naznačujú, kde predtým rástli jablone. Zmizol aj plot a kvety, dokonca všetky haraburdy a myšacie hniezda. Vedľa domu je vykopaná veľká diera, na jej dne ešte leží lopata. Zrazu vidí skrz strechu a podlahu dnu, do pivnice. Matka sedí na zemi, nohy vystreté pred sebou, na kolenách má rozložené noviny a na novinách šípky. Vedľa nej leží muž. Je zarastený a špinavý, topánky má od prachu celkom biele. Ostro rezaná nepekná tvár je pokojná. Muž sa nehýbe, ruky aj nohy má vystreté, dlane otočené k nebu. Mama vyberá šípky, stláča ich v prstoch, niektoré dáva do pohára a niektoré vkladá ako hostie do úst mužovi. Zdá sa, že práškovacie lietadlo letiace nízko nad jej domom nepočuje, nepočuje celkom nič. Mužove ústa sú už plné mäkkých šípok, vypadávajú mu z nich a kotúľajú sa po podlahe. Mama ich zatláča dnu. „Nič nevrav,“ šepká nervózne, naklonená nad jeho tvárou, „už radšej nič nevrav, Adam. Aj tak nikoho tie tvoje reči nezaujímajú.“

Dávidovi sa v práškovacom lietadle krúti hlava. Prebudenie je nepríjemné, izba sa otáča a zastaví sa až vtedy, keď sa mu podarí chytiť okraja postele a zaostriť na kotúč mesiaca za oknom. Tereza spí s rukami pod vankúšom. Dávid precitá s vedomím, že vedľa domu, na mieste, o ktorom hovorila Tereza, je veľká hromada harabúrd, veža postavená z plechu, dreva, starého nábytku a popraskaných vodovodných rúrok. Stojí na udupanej tvrdej zemi, skraja ju oblizuje žihľava. Vidí ju pred sebou jasne a vie, že tam predtým nestála, že tam rástli kvety a obrie tekvice, ktoré Tereza piekla na plechu. Veža mala aspoň tri-štyri metre, bola skoro taká vysoká ako dom a pri poslednej návšteve si ju ani nevšimli, lebo okolo domu sa vždy váľali veľké nepotrebné veci.

Ak tam muž je, leží pod tou hromadou. Treba ho vykopať. Treba ho vykopať? Hľadá ho niekto? Kto je to? Koho to zaujíma? Terezu? Franku? Políciu? Čo keď tam naozaj leží? Ak tam je, je mŕtvy. Ak je mŕtvy, niekto ho zabil. Ak tam je, zabila ho matka. Matka predsa za nič nemôže, myslí si. Nemá všetkých pohromade, je stále sama a samota hlave škodí viac ako chľast a toluén. Je stále sama a je to chyba tých, ktorí pri nej nie sú, nie je to jej chyba. Vina nie je na jej strane. Ak je to on, vinný je sám, nemal ju nechať tak dlho samu.

„Dávid, čo nespíš?“ pomrví sa Tereza a zatrepe stŕpnutými rukami vo vzduchu. „Sníva sa ti niečo?“

„Je pod tou hromadou smetia.“

„Čo?“

„Je tam ten muž, už som si spomenul. Bol chvíľu v pivnici, že? Že je to tam napísané?“

„Odkiaľ to vieš?“

„Snívalo sa mi o ňom. Bol v pivnici, mama mu dávala mäkké šípky, takisto ako ich dávala nám, pchala mu ich do úst, aj keď ich nechcel...“ šepká a hlas sa mu zadrháva.

„Ľahni si, ráno sa o tom porozprávame, dobre?“ vraví Tereza a šúcha mu holé rameno.

„Keď to povieme, zavrú ju,“ vzlyká, „zavrú ju, lebo ho zakopala ako psa.“

„Ľahni si, Dado. Keď budeme ticho, nič sa nestane.“

Dávid si ľahne a pozerá na pruhy svetla posúvajúce sa po strope. „Dokážeš byť ticho? Budeme ticho?“ spýta sa pošepky. Očakáva od staršej sestry rozhodnutie, veľmi by nejaké potreboval. Obchádza ho hrôza, keď si predstaví, že čúral na haraburdy, pod ktorými je mŕtvy. To je, ako keby očúral náhrobný kameň. To by nikdy neurobil.

„Veď ani nevieme, či tam je.“

„Je tam.“

„Kým to nebudeme vedieť naisto, nebudeme nad tým premýšľať, dobre?“ povie Tereza a pohladká svojho malého brata. „Skúsime to,“ doloží.

„To znamená, že sa tam pôjdeme pozrieť?“

„Možno neskôr. Počkáme.“