Peter Šulej

História

2009

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Title: História
ISBN 978-80-8912-999-7 (slovak edition)

Copyright © Peter Šulej, MMIX
Cover © Ján Šicko, MMIX
Publisher © Koloman Kertész Bagala & literarnyklub s.r.o., MMXII
First edition.

All rights reserved.

Petre

Prvé motto / Isidóros:
Ačkoli jsi smrtelný, pokoušej se nahlížet do budoucnouti.
(zl. 2, m. 343)

Druhé motto / Woody Allen:
Rovnako, ale bez Béowulfa.
(V odpovedi na otázku, ako by si prial prežiť svoj život, keby mal ešte jednu možnosť.)

Prológ / Anonym:

Braňo nebol celkom ako Marcel, rozhodne nie, aj keď sa ich začiatky, ich štarty do života veľmi podobali. Vlastne bol úplne odlišný. Obaja pochádzali z menších miest, vzdialených stovky kilometrov od hlavného. Užšia geografická špecifikácia ani nie je potrebná. Pokojne by sme mohli začať rozprávkovým „Kde bolo tam bolo, kde sa piesok lial a voda sa sypala, za siedmimi horami a siedmimi dolami“. Pojem Stredná Európa neexistoval, alebo bol dávno zabudnutý. Boli to štáty RVHP, štáty Varšavskej zmluvy, jednoducho socialistické štáty.

Marcelovi a Braňovi rodičia boli typickí predstavitelia nižších sociálnych vrstiev, ktorí však verili, že raz sa aspoň ich deti budú mať ak nie dobre, tak aspoň lepšie. V základných rozdieloch medzi nimi národnosť nehrala významnú rolu. Obývali približne rovnako malé panelákové byty v novopostavených sídliskách na okraji malých mestečiek. Bolo úplne jedno či je to severovýchodne od Vratislavi alebo na Horehroní.

Obaja si na nátlak rodičov už od útleho veku drali nohavice na klavírnych stoličkách, precvičovali detské hlásky v cirkevnom (Marcel) či detskom (Braňo) zbore, kopačky a trenky dobre ukryté na dne tašky, zahádzané notami.

Neskôr, keď už stáli na prahu puberty, im rodičia na Vianoce (Marcel) a na narodeniny (Braňo) z našetrených peňazí darovali magnetofóny. Magnetofóny vyzerali ako kabelka starej mamy, boli prenosné a mono, s veľavravnými značkmi Eurosound či Elektrosound alebo s menej všeobjímajúcimi Visla či Tesla. Na tmavej umelohmotnej mriežke vstavaného reproduktora sa jagali dve záhadné slabiky: Hi a Fi. Na prvé kazety značky Emgeton, tiež HiFi, si nahrali Queen a Abbu.

Nasledoval neuveriteľne rýchly a dynamický vývoj. Po nahrávkach skupín, zaznamenaných na cievkach kotúčových magnetofónov či gramoplatniach známych a kolegov ich rodičov, sa sféra ich hudobných záujmov rozšírila všetkými smermi. Na nákup hudby a aparatúry padli všetky ich prvé vlastné financie, ktoré im priniesol zber starého železa, papiera, jabĺk, sliviek, hrušiek či iných plodín.

Prichádza doba hard rocku, art rocku, punku, metalu, novoromantiky, elektroniky… A zakladanie vlastných kapiel. Braňo presedlal z nenávideného klavíra na gitaru a smelo sa postavil za mikrofón, aby spoza neho vykrikoval lámanou angličtinou do priestorov telocvične miestnej ZDŠ nezrozumiteľné texty o smrti, podsvetí, očistci, spasení, zjavení.

Kuriózne je, ako socialistickým cenzorom a vlastne aj správcovi počítačovej siete RVHP mohli uniknúť všetky speed, trash, doom, death, black, dark, gotic a neviem ešte aké metalové subžánre. Pravda, spolu s nimi unikala aj zakázaná literatúra, alternatívna hudba či experimentálne umenie. Podľa strážcov socialistického poriadku boli zakázané niektoré vedecké odbory. Vyhlásili ich za kapitalistickú pavedu. Na sieti ste mohli nájsť celé state z psychológie, kybernetiky, kognitívnej filozofie alebo hoci aj z experimentálnej archeológie.

Braňo vedel o rušičke pri Zvolene, na Strážach, ktorá znemožňovala bežnému občanovi počúvať štvavé zahraničné stanice. Čo však bolo štvavé na rádiu „Laxenberg“ nevedel. Avšak v každom meste, mestečku, dokonca aj na dedine sa našiel nadšenec, ktorý vám za facku rádio vyladil a odtienil.

So sieťou to bolo ešte jednoduchšie, pretože vznikla vlastne tu, na strednom Slovensku. Niekedy začiatkom päťdesiatych rokov sa našiel pod Krížnou tajný nacistický bunker. Jeho rozsah vedcov, ale i súdruhov zaskočil. Išlo vlastne o výskumný ústav a dešifrovacie stredisko v jednom. Medzinárodný (pochopiteľne v rámci RVHP) tím expertov sa usalašil priamo v bunkri. Aké len bolo ich prekvapenie, keď zistili, že Nemci na dešifrovanie spojeneckých kódov naprojektovali zložitú neurónovú sieť, ktorá sa stala základom Soc-netu, ako posmešne nazvali sieť Západniari.

Niekto si celkom pochopiteľne položil otázku, prečo práve tu, na strednom Slovensku. Štúdiom v archívoch Tretej ríše sa zistilo, že nemeckí vedci a, bohužiaľ, aj árijskými teóriami vyzbrojení šarlatáni, prečesávali región už začiatkom tridsiatych rokov, tesne po nástupe Hitlera k moci. Hľadali stopy po templárskych rytieroch, ktorí mali prežiť práve tu, medzi Veľkou Fatrou, Nízkymi Tatrami a Rudohorím. V templárskych hradoch a kláštoroch Slovenska sa mali ukrývať všetky poklady a tajomstvá mocného rádu. Keď výskum nepriniesol želateľné výsledky, záverečná správa odporučila využiť priestor pre vývojové pracoviská, pretože „zem je to germánska, posvätná a dýchajúca pozitívnou energiou, ktorú do nej vložili templári“. Spis obsahoval mnoho zaklínadiel, fráz, konšpirácií, dohadov a zjavných nezmyslov, avšak očividne stačil na to, aby sa šifranti na Stredné Slovensko presunuli a začali tu pracovať.

Bunker bol zrejme tak dobre utajený a strážený, že unikol pozornosti partizánskych veliteľov aj ruských dôstojníkov. Ako sa neskôr ukázalo, Nemci v bunkri ešte prežívali niekoľko rokov po vojne. Nakoniec došlo k dosiaľ nevysvetlenej dráme, ktorá viedla k ich smrti a zničeniu časti dokumentácie.

Namiesto podrobných záznamov sa v hlavnom trezore našli kuriózne veci – tisícky klinopisných tabuliek. Nikto nič podobné nečakal a nikto nevedel čo s tým. Najskôr sa predpokladalo, že sú to dokonalé falzifikáty, uhlíková analýza však ukázala, že sú staré skoro tri tisíc rokov. Klinové písmo, ktoré bolo na nich zaznamenané, sa diametrálne líšilo od dovtedy objavených tabuliek. Nikto si s ním nevedel poradiť, dokonca ani experti z Britského múzea. A nikto ani len netušil, na čo Nemci tabuľky potrebovali. Predpokladalo sa, že ich niektorý z dôstojníkov SS ukoristil v nejakom múzeu. Avšak ukázalo sa, že žiadne múzeum nemalo vo svojich zbierkach podobné tabuľky. Nasledovala teória o vyrabovanej súkromnej zbierke a tá pretrvala až do odchodu ruských „poradcov“ z priestorov bunkra. Nakoniec, keď sa výskum nepohol ani o milimeter, presunuli tabuľky do depozitu Stredoslovenského múzea. Tri z nich vystavili a označili nápisom Babylonské hlinené tabuľky. Časom sa o tabuľkách prestalo hovoriť a celá kauza zapadla prachom.

Čo sa však stalo s obyvateľmi bunkra? Stratili kontakt nielen s centrom, ale aj s celým vonkajším svetom? Možno prebehla fragmentácia, typická pre malé uzavreté komunity a následný boj o moc. Povraždili sa navzájom? Alebo žeby spáchali hromadnú samovraždu? Prečo sa však nenašli žiadne telá?

Niekto sa však určite zachránil, podarilo sa mu prežiť a ten niekto vie odpoveď na všetky otázky. Ten neznámy „pán Niekto“ prepašoval z Gottwaldovho Československa množstvo cenných algoritmov. Tiež je možné, že podobné strediská sa vyskytovali na rôznych miestach Tretej ríše. Každopádne, roztratené časti programu sa dostali za oceán, tam sa akoby zázrakom poskladali a to už bol len krôčik k prvej vojenskej sieti Arpanetu.

Aj keď bol Soc-net s Arpanetom nekompatibilný a oficiálne neprepojiteľný, predsa len vychádzali zo spoločného základu, z jednej matice a pre zdatnejších programátorov nebol problém dostať sa z jednej siete na druhú. Riziko odhalenia bolo na oboch stranách privysoké, ale nikdy sa nestalo, že by spravodajské služby či represívne orgány niekoho prichytili a obvinili. Zdalo sa teda, že šarapatenie po sieti tolerovali obidve strany. Možno šlo o nepísanú dohodu, ktorá v konečnom dôsledku prispievala k rozvoju programovacích stratégií.

Postupne nad bunkrom, v úzkom horskom údolí, začali vyrastať nové a nové budovy, ktoré sa neskôr vyšplhali do strmých úvratí a zrazu z toho všetkého vzniklo malé mestečko – „Hlavná správa počítačovej siete krajín RVHP“.

Nakoniec, ako väčšina priemerne vzdelaných ľudí dobre vie, po páde Berlínskeho múru obidve siete splynuli a premenili sa na Internet. Keď padne Čínsky múr a Internet splynie s východoázijským systémom, vznikne Globnet, ale načo predbiehať, to je zatiaľ vzdialená budúcnosť.

Sieť bola taká komplikovaná a zložitá, že sa naozaj len málokto vyznal v jednotlivých protokoloch a, ten „málokto“ mal toľko rozumu, že svoje vedomosti a schopnosti nevytruboval do sveta. Radšej si v tichosti posťahoval gigabity pornografie, metalu a akčákov, toľko, koľko len hrdlo ráčilo, a aby námaha nevyšla nazmar, vždy niečo hodil aj na čierny trh.

Za sieťou, žiaľbohu, zaostávali médiá, ktoré boli väčšinou analógové. Digitalizácia bola časovo náročná a kým sa, napríklad, načítala celá platňa, ubehli hodiny a hodiny. Opačný proces, teda analogizácia, prebiehal podobne, avšak za výrazných strát na kvalite reprodukcie. Vždy to však bolo lepšie, ako nahrávať z kazety na kazetu.

Najsofistikovanejší boli ako vždy „technologickí mágovia RVHP“ – bulharskí inžinieri, ktorí zo stiahnutých nahrávok lisovali rovno vinylové kópie a tie distribuovali v státisícových nákladoch. Náreky majiteľov autorských práv sa za železnú oponu dostávali len zriedka a vypočuté neboli nikdy.

V tých časoch neexistovali užívateľské rozhrania a verejnosť na obidvoch stranách bola z celého procesu zdieľania de facto vylúčená. Oficiálne ste si mohli niekde v knižnici alebo na vysokoškolskom pracovisku pozrieť meteorologické správy, nalistovať telefónny zoznam, zistiť všeobecné štatistické údaje o nejakej krajine, horko-ťažko vytlačiť televízny program a podobne. Každý štát sa vyznačoval špecifickou ponukou služieb. Neskôr sa pre verejnosť sprístupnila pošta. Legenda vraví, že mladého inžiniera, ktorý prišiel s nápadom e-mailu, inšpirovali detské špagátové pošty, ktoré boli naťahané medzi jednotlivými panelákmi skoro na každom sídlisku. Deti si za pomoci týchto primitívnych, avšak vysoko funkčných lanoviek, vymieňali svoje tajomstvá a každodenné zážitky.

Neoficiálne sa popri všelijakých pionierskych a zväzáckych krúžkoch elektrotechniky a programovania vytvorila pomerne široká základňa počítačových pirátov, ktorí dokázali vyťukávať na zelenú obrazovku archaického SMEP-u (Systém malých elektronických počítačov) alebo nejakého obdobného bulharského zázraku, stále viac a viac príkazov. Výnimočne sa našli medzi nimi aj také hackerské talenty, ktoré by vedeli napojiť na sieť aj Macka uška, pokiaľ by mal v sebe baterky a mikroprocesor.

Braňo teda už dospieval v tejto „tvorivej“ atmosfére nezadržateľného technologického pokroku. No najpodstatnejšie preňho bolo, že sa produkcia jeho prvej hudobnej formácie miestnym krásaviciam páčila natoľko, že nechýbali ani na jedinom koncerte. Nejedna z nich sa vybrala aj na vystúpenia mimo rodného mestečka. Braňo rýchlo pochopí, že nebude problém, aby ho niektorá z nich sprevádzala až do jeho detskej izby v rodičovskom byte.

Monika je v maturitnom ročníku na strednej hotelovej škole a ochotne príde o panenstvo v jednu horúcu sobotnú noc na záchode miestneho kultúrneho domu. Je to, samozrejme, aj Braňov prvý výkop a tak neprekvapuje, že sa hladina alkoholu v jeho krvi pohybuje okolo dvoch promile. Po úspešnom debute sa promile vyšplhajú ešte o niečo vyššie a všetko sa končí tam, kde sa to aj začalo: na pánskych záchodoch v rozhovore s porcelánovou misou.

Kamarátky Monike závidia. Neskôr, keď sa Braňo premení na Braňa Princa, v textoch presedlá z angličtiny na slovenčinu a vymení tvrdé, zbustrované, metalové riffy za rozjuchanú elektroniku a romantickú akustickú gitaru, budú spomínať, aké to bolo, keď poskakovali v prvom rade so zaťatými pästičkami a zbožne vykrikovali jeho meno.

A ešte oveľa neskôr si nejedna mamička povzdychne, keď bude uspávať svoje deti v prenajatom panelákovo-bakelitovom bytíku, (ne)čakajúc na večne ochmeleného muža, aký bol Braňo mladý, krásny a drsný a že ona, sprostá, mala ísť vtedy s celou kapelou a s kamoškou Monikou na tú legendárnu šnúru. Jej súčasný manžel, ten neschopný a necitlivý chuj, sa mohol ochľastávať s nejakou inou a tej narobiť troch, či aj piatich potomkov.

Marcel sa roky rokúce trápi s klavírom, až sa mu zdá, že je to tak dlho, ako mu len pamäť siaha. Že by sa už narodil v klavíri? Predstavuje si obrovské čierne krídlo, v jeho útrobách svoju mamu s obrovským bruchom a pôrodníka, ktorý má namiesto bieleho plášťa koncertný frak. Namiesto potľapkania po zadočku ho doktor-virtuóz položí na klaviatúru. Raz, dvakrát, trikrát. Jeho plač prerušia prvé tóny Bachovej Osudovej. Podobný sen sa mu zdal neraz, len nevedel presne určiť, či ide o nočnú moru alebo o nechutnú komédiu. Tých niekoľko tónov bolo vždy z inej skladby. Raz to bol Offenbachov kankán, raz niečo od Mozarta, potom Čajkovskij. Raz sa stalo, že zaznelo niečo od Edgara Varesa, ale to už snáď nebol ani zvuk klavíra. Výstražná siréna sa mu prihovárala z hlbín podvedomia jasnou rečou.

Po určitom čase prišiel na to, že okrem lacného popu, ktorý ho atakoval na každom kroku a vážnej hudby, ktorú doňho tlačil jeho učiteľ klavíra, existuje aj džez. Úplne mu prepadol a do improvizácie sa doslova zamiloval. Zrazu sa prestal pozerať na piano ako na monštrum, ktoré mu požiera každý kúsok voľného času, a aj jeho obsedantné sny sa začali prečisťovať a zjasňovať, až sa nakoniec úplne vytratili.

Tak rýchlo ako sa zmenil Marcelov hudobný vkus, zmenilo sa aj spoločenské zriadenie. Označenie síce znelo podobne, veď pred prídavné meno „socialistické“, sa len vsunula predpona „post“. No ľudia od tejto malej gramatickej zmeny čakali priam zázraky. Prvý div divúci nedal na seba dlho čakať a tak do roka a do dňa bola zrazu väčšina obyvateľstva mestečka bez práce a peňazí.

Marcel úplne správne vyhodnotil vzniknutú situáciu. Rozlúčil sa s rodnou dierou, vybozkával rodičov, pohladil mahagónovú dosku svojho klavíra, zbalil si nejakú elektroniku a nasadol na prvý autobus do Vratislavi.

Pretĺka sa, ako len môže. Učí deti v hudobnej škole. V noci zase školu v uniforme súkromnej bezpečnostnej služby stráži a hrá po baroch, aby si privyrobil na nákup ďalších a ďalších analógových syntetizátorov. Možno za to mohli platne Garyho Neumana, ktoré počúval o pár rokov starší sused Jacek a zvuk Moogov, Korgov, Rolandov, Rhodesov či iných známych i menej známych strojov mu navždy učaroval.

Horšie je to však so ženami, akosi sa mu vyhýbajú. Je trocha plachý, a aby svoj ostych prekonal, obracia dolu hrdlom jednu vodku za druhou. Potom, pravda, dochádza k poruchám mobility a rečový aparát je skoro nefunkčný. Aby teda nedošlo ku kolízii, slečny, očarené jeho šikovnými prstami a uhranuté energiou, ktorú vkladal do hry, sa mu nakoniec oblúkom vyhli. Čo už len mohol iné robiť, ako si dať ďalšieho panáka? Kruh sa uzavrel a Marcel sa ponoril do permanentnej alkoholickej hmly.

Môže alkoholik učiť deti? No nemôže. Môže alkoholik strážiť školu, kde sa učia deti? No nemôže. Môže alkoholik zaspať za klavírom v bare? Teoreticky môže, pokiaľ je tam ako hosť a nie ako klavirista. Jedno s druhým a Marcel vystúpi z hmly až za miléniovým predelom. Akurát hobľuje dubovú dosku v dielni súkromnej nábytkárskej firmy, keď štátny rozhlas hlási, že dnes, teda 8. decembra 2003, zomrel vo veku osemdesiatštyri rokov vynikajúci kubánsky džezový hudobník a legendárny klavirista Rubén Gonzáles. Marcel je zrazu úplne paralyzovaný. Horko-ťažko vstane, prevráti pritom nedopitú fľašu teplej Warky, oprie sa o stôl a na latu sa kotúľajú prvé slzy. Za oknami továrenskej haly začali poletovať snehové vločky. Celý jeho doterajší život sa mu v tomto okamihu prepojil so smrťou fenomenálneho Rubéna. Neplače za ním, čo už, predsa len si svoje odžil, plače nad svojím dobabraným životom.

Z diaľky, akoby z iného sveta, sa ozve:

Marcel, kurva, čo nerobíš! Neplatím ťa za státie.

Marcel si neuvedomí, že je to majiteľ firmy, ktorý sa s obľubou potĺka po výrobných halách, ak, pravda, nemá iný, užitočnejší program ako obtrtkávanie prostitútok v neďalekom bordeli či triafanie sa do golfových loptičiek na vzdialenejšom odpalisku. Koniec koncov, na týchto dvoch miestach sa najlepšie uzatvárajú veľké kontrakty. Na prvý pohľad je jasné, že šéf si zvykol na akčný a dynamický spôsob života. Oprávnene ho teda vyvedie z miery, keď jeden z jeho robotníkov stojí a čumí do protiľahlej steny.

Z Marcela vypadne len:

Rubén Gonzáles…

Čo? Čo to, kurva, trepeš?

Rubén Gonzáles zomrel.

Marcel skôr vzlyká, ako artikulovane rozpráva, avšak aj napriek tomu šéf zachytí obsah správy, keďže aj v rozhlase ešte stále o tom hovoria. Spomenú Buena Vista Social Club, spomenú Gonzálesových spoluhráčov Ibrahima Ferrera i Omaru Portuondo. Šéf síce rozumie každé jedno slovo, ale nerozumie kontextu. Mimovoľne sa poškrabe v rozkroku. Ešte chudák netuší, že nachytal filcky, a keď ich prenesie na svoju ženu, bude to začiatok konca jeho manželstva a v konečnom dôsledku aj jeho podnikateľských aktivít. V tomto momente však netuší, čo ho v blízkej budúcnosti čaká. Z neustáleho svrbenia v rozkroku znervóznie. Zhlboka sa nadýchne a zreve na Marcela:

Ja ti môžem jebať tvojho Rubéna Gonzálesa! Ja ťa, kurva, platím, ja ti dávam prácu, tak hobľuj, do piče!

Rev na Marcela zaúčinkoval. Cíti sa prekvapivo ako znovuzrodený. Opäť všetko vidí úplne jasne. Stotinu sekundy nechápe, kde sa podel zvyškový alkohol a kto vysušil krokodílie slzy zo zarastených líc. Komplexnosť sveta, ktorú na chvíľu pochopil, mu však vliala do žíl nesmiernu energiu a tak sa úplne inými očami pozrel aj na svojho šéfa.

Ja môžem zasa srať na tú tvoju otrockú prácu, ty vyjebanec.

Kým sa budúci skrachovaný podnikateľ spamätá a zmôže len na zavytie, ktoré znie ako „von“, jeho bývalý pracovník už vykračuje za svojimi klávesmi. Tie jediné odolali hromadnému výpredaju Marcelovho skromného majetku. Ľutoval hlavne platne a cédečka, v podstate unikátnu zbierku rozmanitej elektronickej hudby. Na chvíľku sa zohol, aby si zaviazal šnúrku na vyčaptaných topánkach. Spodok nohavíc mal ešte mokrý od rozliateho piva. So zhovievavým úsmevom pokrútil hlavou, v ktorej mal uloženú všetku tú stratenú hudbu. S prekvapením zistil, že pribudla aj nejaká nová a bude ju treba zahrať a hlavne nahrať. Na tvár mu padajú prvé mokré vločky. Práve na tomto mieste sa začne Marcelova hudobná kariéra.

O pár rokov sedí Daniel s Davidom v londýnskom klube neďaleko Shoreditch High Street. Davidov kolega, mladý (inteligentný, vzdelaný, dynamický, perspektívny atď.) poľský internista Darek ich presvedčí, aby sa na postdžez, nu-jazz, yass alebo akokoľvek sa už nazýva kombinácia džezu a elektroniky z Vratislavi, rozhodne išli pozrieť. Vyvaľujú teda oči na chlapíka zvíjajúceho sa za stenou z analógových syntetizátorov.

Ten chlap je génius. Precedí Dávid.

1 / Peter:

Niekde musí byť začiatok. Je to práve tu, v Košiciach, v univerzitnom parku, ktorým pomaly kráčam. Do stretnutia s Mirom zostávajú ešte takmer dve hodiny. Rozmýšľam, či mám po rokoch navštíviť svojho profesora. Trávnik je spustnutý, asfalt na chodníkoch popraskaný, záhony kvetov zarastajú burinou.

V juhozápadnej časti parku sa pripravuje nová stavba. Výkopu dominuje opustené žlté rýpadlo. Na lavičke sedia štyria robotníci, v rukách hnedé a zelené pivové fľaše. Na niekoľko sekúnd slnko zastrie mrak. Farby vyblednú a zátišie s rýpadlom a robotníkmi je presne také ako pred štvrťstoročím. Zrazu sa na kapote stroja rozžiari výstražné svetlo a spustí sa alarm. Zrejme sa niekto z robotníkov zabáva s diaľkovým ovládaním. Chlapi vstanú, nasadia si žlté prilby a v polkruhu, s pivami v rukách, stoja pred blikajúcim a húkajúcim strojom. Celá scéna pripomína Blízke stretnutia tretieho druhu, presne ten moment, keď loď mimozemšťanov už pristála a čaká sa na spustenie mostíka. Nakoniec sa predstavenie skončí a jeden z robotníkov sa usádza v kokpite. Stroj sa pustí do práce.

Svoju pozornosť upriamim na budovu fakulty. Je obohnaná lešením, na ktoré už očividne dlhší čas nik nevyliezol. Stavebný výťah hrdzavie. Zamrznutá, hrdzavejúca a práchnivejúca stavba zastaví aj posledné zvyšky môjho odhodlania navštíviť profesora. Sadnem si na ošarpanú lavičku rovno pred vchod a stretnutie s ním nechávam na náhodu. Možno práve doskúšal a vyberie sa na obed. Pristavím ho a dáme sa do reči. Bude vedieť, ako skončil jeho talentovaný žiak? Spozná ma vôbec? Sotva. A ak sa na mňa horko-ťažko rozpamätá, čo mu poviem? Že som prišiel do mesta prezentovať svoju novú zbierku poézie a viesť seminár tvorivého písania? Darujem mu knihu a budem tvrdiť, že matematické modelovanie a verše majú viac styčných bodov, ako by sa na prvý pohľad zdalo. Len tak, medzi rečou, spomeniem, že sa živým predajom obohraných vinylových platní, ale využívam pritom Internet, takže mi predsa len štúdium na niečo bolo. Alebo si zaspomíname, ako sme pri ovčom syre, ktorý nosil zo salaša z kopcov za mestom, riešili problémy simulácie kontinuálno-diskontinuálnych procesov? Neviem sa rozhodnúť či to celé má nejaký zmysel, ale aj tak čakám.

Pozorujem študentov, ako chodia hore-dolu, sem a tam. Na prvý pohľad vyzerajú presne tak ako my pred rokmi. Akurát majú na sebe viac značkového oblečenia, lebo zohnať niečo neznačkové je teraz problém. Možno je móda pestrejšia, variabilnejšia, avšak tváre, tváre sú rovnaké. Kde-tu začujem reťazec slovných spojení, strapce dialógu. Naivita a banalita zostali nezmenené.

Miro, alebo ho radšej volajme tak ako všetci – Miki, stojí pred naším pavilónom a pohráva sa s fľašou lacného dezertného vína, známejšieho pod ľudovým názvom Čučo. Mierne zavalitý, ako sa na bývalého hokejistu patrí, s hustou hrivou čiernych vlasov a povestnými magickými očami. Zle jazyky tvrdia, že keď bol spolu s Danom v Británii, Angličanky ho zastavovali na uliciach a s výkrikom „Ó Lord, look at this magic eyes!“ upadali do mdlôb.

Staví sa tu, len keď ide náhodou okolo, keď treba dohodnúť rande, dvakrát do roka na zápočty, alebo keď má Cambridge sanitárny deň.

Záhradná reštaurácia Cambridge, skôr ide o výčap než reštauráciu, sa nachádza na predĺženej osi Hlavnej ulice. V druhej polovici osemdesiatych rokov priťahovala, povedané úradným jazykom, asociálne protispoločenské živly, alebo ešte inak povedané, málopočetnú undergroundovú komunitu. Práve tu ste mohli nájsť mladého, talentovaného, perspektívneho atakďalej, atakďalej básnika Jarinka Grolla, radikálneho experimentátora, výtvarníka Pavla Lakmusa, filozofa a historika Aurela Uljanka, dodekafonistu a ortodoxného budhistu Mareka Colombínyho a ďalšie, viac či menej reprezentatívne modely predstaviteľov „alternatívy“. Nezúčastnený pozorovateľ by videl ako sa neraz do nemoty zamýšľajú nad neľahkým postavením umelca, umenia, filozofa, filozofie, človeka, ľudstva v súčasnej socialistickej spoločnosti, na svete, vo vesmíre a tak vôbec...

Paľo Lakmus experimentuje s využitím pavučín. Je právom hrdý na túto originálnu autorskú techniku. Momentálne sa nachádza v štádiu vyhľadávacieho prieskumu a venuje mu všetok voľný čas. Toho má zdanlivo dosť, pretože ako správny bojovník proti totalitnému režimu nikde nepracuje. Aby sa vyhol vojenčine, sypal do seba rôzne psychofarmaká a neskôr na pozorovaní v nemocnici a následnom liečení čo-to doňho prisypali aj vojenskí lekári. Stačilo to na to, aby získal papiere na hlavu a invalidný dôchodok.

Ale čas je veličina premenlivá a Cambridge otvárajú už o desiatej. Nakoniec každé jeho umelecké tápanie úspešne vyriešia noci, keď len veľmi ťažko hľadá cestu domov. Tá sa občas premení na obrovskú pavučinu, ktorá sa prehupne do ďalšieho dňa, ďalšej noci, týždňa a niekedy aj mesiaca. To sa však už mama, s ktorou Paľo žije, zmobilizuje a povolá na pomoc príslušné orgány. Tie ho väčšinou vypátrajú a odovzdajú kompetentným. Niekde v lone prírody, v rozpadávajúcom sa kaštieli, zrekvirovanom ešte za tatíčka Masaryka, si Paľko poleží, poprechádza sa po zvyškoch anglického alebo francúzskeho parku, odpočinie si niekoľko týždňov a dostane sa z pavučín. Invalidný dôchodok už nespochybní žiadny závistlivec z miestnej pobočky Zväzu výtvarných umelcov, žiadny spolupracovník ŠtB, ktorého z času na čas na Lakmusáka nasadia.

A nie sú náhodou pavučiny pičoviny? Pýta sa Groll.

Pavučiny sú pasce, nie pičoviny. Ale ak považuješ pascu za pičovinu…

Miki a vlastne aj ja, pre ostatných nerozlučná dvojica, nemôžeme, samozrejme, vynechať dôležitý umelecký kvas, spodný prúd, alternatívny tep metropoly východu. V deväťdesiatych rokoch sa slovo underground pomaly rovná disentu a z mnohých pivárov sa stávajú uznávané osobnosti kultúrneho a spoločenského života.

Jarinko Groll sa viac a viac prikloní k alkoholu a k Ježišovi Nazaretskému. Lakmusákove pavučiny vystrieda bezuzdný život v hlavnom meste, kam sa aj s Grollom vyberú a kde ich nepočetná umelecká spoločnosť bude vnímať ako svieži vánok z východu.

Colombíny veľmi rýchlo zanevrie na dodekafóniu aj budhizmus a hneď ako sa otvoria hranice začne zarábať tvrdú menu na klavírnej korepetítorskej stoličke vo Viedenskom balete. Doma však chrlí jeden album za druhým. Z akejsi piety si ich vždy kúpim a pri ich prehrávaní si spomeniem ako rýchlo vedel Colombíny vyexovať pivo.

Aurel Uljanko náhle umiera na srdcovú príhodu. Nazvú po ňom katedru filozofie na bývalej pedagogickej fakulte, teraz fakulte humanitných vied tunajšej univerzity. Ako sa v hlavnom meste s obľubou vraví, titul z tohto chrámu vzdelania platí akurát tak po Kysak, kde sa rozdeľuje železničná trať.

V novom miléniu sú z teda nich abstinenti, súčasní klasici a maturitné otázky. Nuž teda sme s Mikim hrdí, že sme boli pri tom, tak povediac in medias res, a je pravda, že Miki neskôr vydá vo svojom vydavateľstve niekoľko Jarinkových básnických zbierok. Ale to už predbieham.

Zdá sa však, že ani enormne náročný „bohémsky život“ Mikimu neprekáža ukončiť štúdium. So svojím prirodzeným šarmom a hlavne fotografickou pamäťou hravo pláva z jedného semestra do druhého a dokonca sa mu bez väčšej námahy podarí získať prospechové štipendium.

Dáme? Pýta sa a vysunie litrovku do popredia. Je to presne to isté gesto, aké používal, keď sme boli malí špunti na jednom z banskobystrických sídlisk. Pod pazuchou futbalka a Miki, vtedy ešte detsky okrúhly, s typickým úsmevom božieho neviniatka, pohojdáva loptu v dlani a vraví: Tak čo dáme? Dáme fucík? To „dáme“ akoby znamenalo, že niečo preberáme z bližšie neidentifikovateľného priestoru a obdarovávame sa tým.

Prvá tráva je z Prahy a donesie ju Miki. Nešikovne ubalí džona, veľkého, roztraseného a už aj sa pýta, či ho dáme. Dáme, dáme a Dano, nachádzajúci sa v „zenovom“ štádiu vývoja, večne tárajúci o mentálnych zmenách pod vplyvom psychotropných látok, leží opretý o kmeň stromu v záhradnej pivárni Iskra skôr, ako je džon dohulený. Niektoré state z Castanedu asi prehliadol. Trochu zneistieme. Predsa len s týmto materiálom nemá nikto žiadne skúsenosti a od teórie je k praxi ešte pekne ďaleko. Ale zdá sa, že Dano to úspešne predycháva, pretože spod stromu na nás vykrikuje aby sme mu pomohli postaviť sa. Keď je na nohách zo smiechom spustí:

Tak o toto nás komouši pripravili, toto nám nechceli dať… radosť a šťastie… kurvy vykurvené!

O nič ťa nepripravili. Konopné semiačka mali v každom Chovoprodukte, kilo za osem korún, ako potravu pre vtáčiky. Mohol si si vysiať celé lány a spokojne húliť až do smrti. Vysvetľuje mu Miki.

Ty si to nepochopil. Dano má pravdu. Pripravili ťa o informácie a tým pádom o všetko. Oponujem mu.

Prosím ťa! A to mali na tie sáčky napísať návod na prípravu hašu, alebo ti mali k tomu ponúknuť manuál ako pestovať konope? Dalo sa to stiahnuť zo siete.

Kto už len čo sťahoval? Pýtam sa ho?

Okrem porna a hudby, nikto nič, to je pravda. Bráni ma Dano.

Pozrite vy dvaja mudrlanti, niekto tie informácie mal, zasial, zožal, zabalil a vyhúlil. Jasné?

Obaja sme nemo prikývli a Miki začal baliť ďalšiu. Zo storočných reprákov sa ozve Sunday Bloody Sunday od U2 a nejaký ožratý magor vstáva zo stoličky a začne napodobovať Edgovu gitaru. Keďže chce popritom aj fajčiť zabudne cigaretu v pravej ruke a tá sa rozhýbe v besnom tempe. Ohnivá špička zadrhne o menčestrové sako a iskry sa rozletia ako z brzdiacej lokomotívy. Chlap zhodí sako, zdá sa, že sa mu chytili aj rifle alebo plátenky a sakom mláti okolo seba. Chlap nakoniec nevzbĺkne a neskôr sa z neho stane veľvyslanec Slovenskej republiky v Írsku. Mistra Bona stretne na akejsi recepcii zorganizovanej na pomoc africkému ľudu. Osmelí sa a sŕkajúc Tullamore Due mu vyrozpráva príhodu z mladosti. Sympatický diplomat zastupoval pre speváka úplne neznámy štát. Nikdy tam nekoncertovali, nikdy nepočul o žiadnych výrazných predajoch ich albumov, ale potešilo ho, že aj v tej ďalekej východoeurópskej krajine sú populárni. Zrazu sa pristihne pri tom ako mu rozpráva o problémoch z nahrávania nového albumu.

Chlapovi prischne meno Rocker, ako ho v „Deň fajčenia prvej trávy“ pomenoval Dano. U2 bude nakoniec koncertovať aj na Slovensku. Ako vraví jedna fatalistická teória: nakoniec predsa len všetci skončia v bratislavskom PKO.

Na prvý raz sa to teda neskončilo najhoršie. Môžeme pokojne „dávať“ ďalej. Na Seneckých jazerách dáme s Mikim elko a aj keď uznávam, že ide o jedinečnú skúsenosť, netúžim si ju zopakovať. Potulujúc sa mestom stretneme akúsi náboženskú sektu z Južnej Kórey. Tvár mladého náboženského fanatika, opásaného žltou šerpou s nápisom „Ježiš ťa miluje“, hučiaceho pravdy o Mesiášovi sa nezmazateľne vypáli do mojich synaptických spojení. Doteraz mi nikto nebol schopný vysvetliť, na čo mi táto vizuálna informácia je. Mojou najväčšou nočnou morou je predstava, že posledné, čo pred smrťou uvidím, bude Kórejcov úsmev a jeho šušlavá angličtina. Keď som sa so svojimi obavami zveril Mikimu, poradil mi, aby som dával viac Hoffmanov, tak možno Kórejec pod vplyvom iných vnemov zmizne. Klin sa klinom vybíja. Táto teória mi bola dostatočne známa a z jej aplikácie do praxe som mal len a len tie najhoršie skúsenosti. Striktne som teda odmietol, ale neskôr ma ešte prehovoril na éčko a GABU (Gamma Amino Butter Acid), avšak v kórejskej verzii ma Ježiš nikdy neprestal milovať.

Neskôr, už v Bratislave, kde sme sa všetci traja, teda ja, Dano a Miki, ocitli, bude posledne menovaný sám seba považovať za odvážneho drogového experimentátora. Pravda je skôr taká, že sa vyprofiloval na víkendového požívača ľahkých drog, čím len maskoval svoju celoživotnú neistotu, takú typickú pre celú generáciu. Na druhej strane v umeleckých komunitách bolo sviatočné fetovanie vždy v móde. Dôležité bolo pohybovať sa na hrane, alebo aspoň vytvárať dojem, že sa na nej pohybujete. Droga vás nikdy nemohla dostať, práve naopak: museli ste ju ovládnuť a vytiahnuť z nej proklamované pozitíva. Miki túto stratégiu zvládal dokonale, aj keď sa miestami dalo hovoriť o šťastí.

Napríklad jedno mierne pokĺznutie na elku Mikimu pomohlo dostať sa z vojenskej základnej služby. Veliaci dôstojník ho našiel, ako vyznáva lásku odpadovému košu asi o tretej nadránom a keď ho táto mánia držala aj na druhý deň, odovzdali ho do rúk vojenských lekárov. Tí ho po mesiaci prepustili s modrou knižkou. Predsa len, doba sa zmenila a Dano ako ambulantný psychiater so svojou pečiatkou pre trpiacich dôstojníkov vedel zohnať všetko možné, ale hlavne poznal celé osadenstvo psychiatrickej kliniky.

Elko vyplavilo na povrch ešte jednu, pre mňa v podstate nemilú záležitosť. V akomsi až mystickom videní Miki odhalil moje najväčšie tajomstvo a ešte sa stihol aj zamilovať. Prehŕňali sme sa v platniach a cédečkách v jednom pražskom sekáči, neďaleko Václaváku.

Teba som dávno hľadal a kto hľadá nájde! Miki v rukách drží Morrisseyho prvý album po odchode z The Smiths – Viva Hate. Mal som radšej hru Johnnyho Marra, ktorý sprievodnú gitaru povýšil na sólový nástroj. Rozpad The Smiths ma dosť mrzel, preto som sa na album v Mikiho rukách sotva pozrel a pokračoval som v listovaní ponukovým katalógom akéhosi zásielkového obchodu.

Drgne do mňa. Vidím, že Morrissey ma na svojom vysokom čele niečo napísané.

To je teda barbarstvo. Komentujem a očakávam, že sa Miki ku mne pridá.

Miríkovi k 20. narodeninám venuje z lásky Nika. Prečíta nápis na obale platne a veľavýznamne nadvihne obočie.

To nie je barbarstvo, ale zjavenie. Ledva dopovie a už aj beží k pokladnici. Zaplatí a s albumom pod pazuchou zamieri k východu. Vidím ho cez zaprášenú sklenenú tabuľu výkladu, ako si nervózne zapáli a popritom stále skúma platňu.

Keď dofajčí vráti sa a rezolútne vyhlási:

Tú Niku musím nájsť.

Chápal som, že ho to zobralo. Bol na náhody podobného typu veľmi citlivý. Vlastne to nebola náhoda, podľa neho náhody neexistovali. Bola to synchronicita a tá sa rozhodla rásť a rásť. Každopádne pod jej tlakom zbledol a tak som sa ho opýtal, či už nechce ísť. Iba pokrútil hlavou a usalašil sa v ošúchanom kresle neďaleko okna, kde si v slabnúcom svetle neskorého popoludnia prezeral nápis na obale jeho novej akvizície. Vytiahol zápisník a niečo si doňho zúrivo značil. Zápisník mu darovali rodičia keď začal chodiť na gymnázium. Viazaný v hnedej koži s možnosťou dopĺňania listov, bol už pekne hrubý. Miki ho nikdy nepúšťal z ruky a teraz si doňho určite zapisoval momentálne nápady ako vypátrať autorku venovania. Prestal som ho sledovať a venoval som sa platniam.

Miki zrazu vstane z kresla a rozbehne sa k regálom s cédečkami. Ako skúsený rybár, na prvý raz vytiahne CD Braňa Škutu, vydávajúci albumy pod „umeleckým“ menom Branislav Princ. Princ hral vždy len to, čo letelo, a chrlil jeden album za druhým. O to viac sa Škutove „hity“ vyskytovali v slovenských a čuduj sa svete aj v českých médiách. Rozvášnené davy adolescentov zapĺňali koncertné sály na celom území bývalej republiky. Princ bol domácou šou-biznisovou megastar, nech to už znamenalo čokoľvek, peniaze prúdili do jeho a ako sa o chvíľku ukáže, nielen do jeho vreciek.

Už pri pohľade na Mikiho zvláštne trblietavé oči ma prepadla zlá predtucha. Keď sa začal usmievať ako neviniatko, vytušil som, že s tajomstvom je navždy koniec.

Je mi z teba smutno. Prečo si mi to nikdy nepovedal.

Ten jeho otcovský tón som fakt neznášal. Bol som ticho. Nervózne som čakal, čo bude nasledovať. Synchronicite sa predsa nedá vzdorovať.

No tak čo? Však tie texty pre tohto sráča píšeš ty?

Miki, ja… Hľadal som vhodné slová, ale nič mi v tej chvíli nenapadlo.

Ty si ale hajzel! Vraj najlepší kamarát. Vydal som ti všetky knihy. Vraj experimentálna poézia, vraj svet hľadačov, dobrodružstvo umenia, vraj premeníme vodu na poéziu… za vlastné prachy.

Veď nepreháňaj. Dostal si dostatočne veľké granty.

Buď ticho, lebo ťa zabijem!

Prosím ťa, tichšie! Nemusia to všetci vedieť.

Nech to vie, kto chce, mne je to ukradnuté. Vykrikuje na celú predajňu.

Znudený predavač zdvihne hlavu a tak Miki predsa len stlmí hlas.

Predstav si a ten debil píše texty aj ďalším zmrdom. To je priam renesančná osoba ten Škuta, hotový talent od boha.

Vyťahuje cédečka rôznych skupín a interprétov.

Aha, ktože je to tu podpísaný. Branislav Škuta, B. Škuta, Branislav Princ, BP, Princ B. No? Mňa asi jebne. Všetko, všetko si to napísal ty. Kde je splynutie programovania s poéziou, kde je algoritmizácia strofy, krásne nové rovnice, kde je rozširovanie registrov poézie? Pustite nám to, prosím vás. Podá disk predavačovi. Ja tu počujem len ako nejaký vypatlaný zmrd kvíli: Vylejem roviny do tvojich údolí, láska, láska…

Čo ti prekáža na „vylejem roviny do tvojich údolí“?

Prestaň ma srať!

Mlčím. Miki sa nadýchne a už oveľa pokojnejšie vraví:

Veď práve, nikdy som sa tou atrapou nezaoberal a tak som si ani neuvedomil, že tie texty sa akosi… no tak nejako dajú… až sa akýsi škrabák v nejakom bulváriku začal zamýšľať, že typ ako Škuta produkuje viac-menej kvalitné texty. Pri jeho nadprodukcii sa to rovná priam zázraku. Multiinštrumentalista, spevák, skladateľ a ešte aj textár… ako vravím renesančná osoba.

Ako si prišiel na to, že ich píšem ja?

Miki otvorí peňaženku a v plastikovom puzdre sa na mňa namiesto kreditných kariet usmieva žltý smajlík.

Sekol som si dvoch naraz a na tom tripe som ťa videl spolu so Škutom, ako tvoríte. Začal sa smiať a ja som vedel, že to nebude až také husté.

Tak by si si to predstavoval, nie? Pokračuje. Neboj sa, som čistý. Najprv analýza jeho a tvojich textov a potom extrapolácia.

Prepáč, fakt prepáč, ale je to len moja a Škutova dohoda, vlastne je to zmluva. Chápeš, že nikto z nás nemá záujem to zbytočne rozmazávať.

Ja sa môžem na tvoju zmluvu s tým zmrdom vysrať. Poznáme sa kurvafix od piatich rokov a to je zmluva nad všetky zmluvy, zmluva s veľkým Z. Keď ťa starší chalani začali drať, kto ich hrýzol do lýtok a koho nakoniec zmlátili? Keď si spadol na lyžiach a ostal v bezvedomí, kto ťa dotrepal domov? Keď sa preboril pod tebou ľad na potoku, kto ťa vyťahoval, ha?

Tak prepáč možno som ti to mal povedať skôr.

Nie, mal si mi to povedať hneď.

Tak teraz to vieš a čo… zmenilo sa niečo na tvojom živote? Zmenilo sa niečo na našom vzťahu? Pýtam sa ťa ja odkiaľ berieš prachy? Namiesto odpovede odkiaľsi vytiahne zväzok kľúčov a podáva mi ho so slovami:

Kancelária, byt, rodičovský byt, na zober si to a prehŕňaj sa v účtoch, papieroch v čom len chceš, ja pred tebou nemám žiadne tajomstvá. Si môj najlepší kamarát.

Tajomstvo, tajomstvo… jednoducho… ech… každý má predsa nejaké tajomstvo.

Ja nie. Povie rázne.

Ale to je tvoj problém. Dobre, tak počúvaj a nehraj mi tu divadlo. So Škutom sa aj tak skoro vôbec nestretávam. Buď pošle poštou nahrávku, alebo ja mu posielam svoje odpadové texty a on si s nimi urobí, čo treba. Teraz som dokonca naprogramoval jednoduchý soft na princípe generátora náhodných čísel. Je určený čisto na refrény…

V obchode vládne hrobové ticho. Miki mlčí. Hudba dohrala a predavač sa ani nehne, aby pustil niečo iné. Neostáva mi nič inšie len pokračovať vo svojej obhajobe.

Všetko podpisuje svojím menom alebo pseudonymami, a len notár a manažér vedia, ako to v skutočnosti je. Škuta má zo všetkých textov príjem dvadsať percent a ja zvyšok. Zmluva je postavená tak, že moje príjmy sú aj predmetom dedičského konania.

Odpadové texty, percentá, generátor refrénov, dedičské konanie… Fúúúj! Oplatí sa kvôli niečomu takému klamať kamarátom? Hneď mi mohlo napadnúť, že z poézie a kšeftovania s platňami sa nedá žiť. Nedá sa cestovať po svete, žúrovať, baliť parádne kočky, vyvážať sa na parádnych fárach.

Tak moment, moment. Ja som nikomu neklamal. Nevedel som, že mám voči tebe ohlasovaciu povinnosť. Cesta do Chorvátska k moru, či za sestrou do Londýna je u teba cestovanie po svete? Žúrujeme väčšinou spolu… ehmm a myslím, že moju priateľku poznáš, alebo že by som ja o niečom nevedel? A volať dvanásťročnú, hrdzavejúcu fiestu fárom, je už naozaj oxymoron. Čo sa týka platní, ty z nich žiješ celkom dobre, nie?

Mávol rukou a zhlboka si vydýchol.

Prosím ťa aj tak som všetko opäť vrazil do toho svojho neperspektívneho podniku. Opäť si vzdychne. To bol už len nápad zakladať vydavateľstvo.

…ktoré navždy zmenilo tvár slovenskej literatúry. Zacitoval som. Miki sa usmial.

Ako, preboha, ako si len mohol? Opäť dramatizuje.

Tou najprozaickejšou cestou. Náhodou. Škuta je z Brezna a stretli sme sa v miestnej krčme. Bolo to dávno. Mal vonku len pár skladieb, taký pop-rock-metal à la Def Leppard. Bol pozrieť rodičov, ja som tam mal nejaký vinylový biznis, myslím, že si mi ho dohodil práve ty. Depeche Mode - Speak and Spell, za veľmi výhodnú cenu. Originálka, vylisovaná v Spojenom kráľovstve, z čias keď sa na ostrovoch a vlastne v celom západnom svete, ešte aspoň niečo vyrábalo.

Chalan s Depechom však nebol doma. Išiel som teda do najbližšieho baru, a keď som vchádzal, div že ma neprevalcovala nejaká miestna topmodelka. Vytočená pleskla dverami, až mi v ušiach zaľahlo.

Koniec ukážky