Petra Fido

WHITE CROW

Edice PETUNKY

Huntířov, 2025

© Petra Fido, 2025

Vydalo v roce 2025 nakladatelství Petra Nachtmanová,

Huntířov 73, 40502 Děčín 2,

Web s e-shopem: https://www.petunky.cz/,

e-mail + nabídky rukopisů: info@petranachtmanova.cz

jako celkově 179. a 138. elektronickou publikaci v edici PETUNKY

První vydání, 1. elektronické

Obálka – návrh a zpracování © Obálka: Hana Majerová, https://ahadesign.cz/

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88516-07-1 (epub)

ISBN 978-80-88516-08-8 (mobi)

1. Eliyas

„Eliyasi? Proč máš pod okem vytetovanou slzu, ty jsi někoho zabil?“ zeptá se mě moje nová basistka s úsměvem od ucha k uchu, když v Lasseho garáži po zkoušce zůstaneme jako poslední.

Po její otázce mi zatuhne krev v žilách.

Najednou nejsem schopnej slova ani pohybu. Jako kdybych celej zkameněl.

„Niko,“ oslovím ji tiše a zadívám se hluboko do hnědých očí. „To nebylo vtipný.“

Sakra, v dětství jsme byli nejlepší kámoši, jenže ty časy jsou dávno pryč. Nika Olsen se už od nějakých sedmnácti chová jako trubka a očividně hodlá pokračovat. Vůbec nechápu, proč jsem do kapely nabral zrovna JI.

Teda vlastně chápu. Hraje opravdu božsky.

Úsměv jí zamrzne na rtech a sklopí pohled. Rychle zakmitá řasami: „Já... Promiň, omlouvám se,“ vyhrkne. „Neuvědomila jsem si, že...“

Hledím na ni a vyčkávám, co přijde. Co “hezkýho“ z ní ještě vypadne. Ale ona je zticha.

Potáhnu, protože se mi do očí mimoděk nahrnuly slzy. I po těch letech je to čerstvý, jako kdyby se to stalo včera. Stačí jakákoli zmínka o něm a můj hrudník se stáhne bolestí.

„Tak se měj,“ uzavřu trapnou chvíli bezbarvým hlasem. „Zejtra na koncertě.“ Hodím na sebe koženou bundu se cvočky, zpod který si vytáhnu bílý vlasy a vypadnu odtamtud.

„Eli, mrzí mě to!“ vykřikne za mnou, ale už si jí nevšímám.

***

„Dámy a pánové, přichází headliner večera, kapela White Crow!“

Reflektory menší scény klubu Posten se rozsvítí plnou silou. Stojíme připraveni na svých místech, zatímco se nám umělej dým, vyvěrající z podlahy, pomalu plíží nosními dutinami. Zavřu oči a skloním hlavu. Můj mozek se ještě poslední sekundy naprosto soustředí. Vnímám řev fanoušků a zvláštní směsici vůně umělýho kouře, potu a vlastního parfému. Bezdrátovej mikrofon křečovitě svírám v ruce.

Jsem rozhodnutej podat stoprocentní profesionální výkon.

Jsem rozhodnutej vystřihnout pořádnou show, na kterou fanoušci jen tak nezapomenou. Rychle se narovnám v pase, ale mý oči zůstávají zavřený.

„Jste ready?!“ zaječím z plných plic do mikrofonu.

Odpovědí mi je křik a jásot asi pěti set fanoušků.

„Jste ready?! Jste připraveni na zasranej rock'n'roll, sakra??!!“ zařvu a zatvářím se tak naštvaně, jak nejvíc umím. Otevřu oči, pohodím hlavou a oběma rukama ukážu do publika paroháče, což je pro ostatní znamení, že show může začít. Kapela se opře do nástrojů a rozpoutá se peklo.

***

Jsem zadýchaný a pálí mě v krku. Zmáhá mě únava, ale za žádnou cenu jí na sobě nechci dát znát. Hodina a půl koncertu se chýlí ke konci. Je mi vedro. Cítím, jak mi po zádech tečou pramínky studenýho potu. Ale nepolevuju. Moje oči jsou poloslepý z reflektorů na pódiu, ale i tak se každou chvíli dívám do publika. Vidím, že fanynkám vepředu už je taky pěkný horko. Pozoruju jejich entuziasmus a nadšení z koncertu. Zpocený, vysmátý tváře. Rozšířený zornice...

Vedro začíná bejt nesnesitelný. Strhnu ze sebe černou košili a hodím ji někam daleko mezi lidi. Je mi jedno, že už ji nikdy neuvidím a taky, že se o ni nějaký holky hned málem poperou.

Vystoupení míří do finále. Jsem totálně pohlcenej atmosférou. Mávám bílými vlasy v šíleným rytmu bicích... Kleknu si na pódium až k fanynkám, který po mně natahují ruce. Nechávám je, ať si sáhnou, kam chtěj. Klubem znějí poslední tóny našeho vystoupení a mně se zdá, že už mi vystřelí hlasivky skrz temeno až někam ke stropu.

Poslední song. Řev. Fanoušci nás nechtěj pustit z pódia, ale světla se zhasnou a kapela mizí jejich zrakům. Fanynky hystericky ječí a vyvolávají moje jméno.

Utřu si ksicht do ručníku a jdu se napít vody, ale Lasse mě chytne za loket a táhne mě zpátky. Je zpocenej a vysmátej na celý kolo. Ostatní už nikde nevidím, zato zase slyším ten řev. Lasse mě úspěšně dovleče ze zákulisí zpátky na pódium. Znovu se rozsvítí reflektory, načež se spustí neskutečnej jásot. Vezmu si mikrák a spustím proslov o tom, jak moc jsou tihle fanoušci skvělí a úžasní a že jim teda zahrajem přídavek. Poslední emotivní rozloučení a... A konečně konec!

***

Rychle míříme chodbou do šatny.

„Ty vole, to bylo boží!“ vykřikne basačka.

„Jsem totálně vyklepanej!“ náš bubeník Noah běží za ní a přizvukuje. Mokrý černý vlasy se mu lepí na obličej, kterýmu vévodí pot smíchanej s bílým make-upem.

„Já taky! Jsem hotovej!“ přidá se kytarista Lasse s nadšeným úsměvem.

„No, když pomineme fakt, že jsi zkazil pár sólíček, to ušlo!“ popichuje ho Nika.

„Víš co?! Tvoje basa nešla vůbec slyšet, frajerko!“

„Ale no tak! Já jsem ji slyšela a nemůžu za to, že ty seš hluchej!“

Už zase, jako mnohokrát ve svým životě, cítím, že jsem mimo. Že tohle všechno se děje někomu jinýmu, ne mně. Že sleduju nějakej film. Že asi žiju na jiný planetě.

„Lidi, jedem ještě někam zakalit, ne?! Nástroje odvezem pak!“ pokřikuje nadšeně Noah, zatímco se souká do kalhot, který měl s sebou na převlečení. Jeho krk, hrudník i ruce jsou hustě pokryty tetováním, má jich mnohem víc než já. Já mám sem tam kérku, zato Noah má na sobě perskej koberec.

„Samozřejmě!“ přizvukuje Nika. „A co ty, Eliyasi?“ Usměje se a otočí se na mě, kterej si otírám zpocený tělo ručníkem. „Po tvým výkonu by to chtělo trochu zchladit hrdlo, nemám pravdu?!“

Pokrčím rameny: „No... Sice máš, ale já na to seru. Jedu domů.“

Kluci najednou přestanou mluvit a Nice spadne čelist. Nechápavě na mě zírají. Nejspíš je to u mě docela nezvyklý.

„Ještě se tady na chvíli stavím do klubu a jedu domů, fakt. Jsem unavenej,“ řeknu skoro až omluvně.

Noahovi se po tváři rozleje chápavý úsměv: „Tak stavím do klubu, jo?! Ty chceš ať tě fanynky sežerou zaživa, co? Pane hvězdo! Jdete rozdávat autogramy?“

„Ti říkám, že s vámi jít nechci, tak mě neser!“ vyhrknu, ale vzápětí si uvědomím, že jsem to asi trochu přehnal. Když jsem ho před třemi lety přijímal do kapely, nebyl jsem takovej kretén. Měl bych se naučit ovládat, jestli nechci po basákovi přijít i o bubeníka.

„Víš, co?“ ozve se Nika. „Půjdu s tebou!“

Noah se rozchechtá: „Á, další hvězda! S takovou mu ale všechno překazíš, Niko!“

„Však o to mi přesně jde! Chci ho uchránit od pohlavních nemocí,“ zasměje se.

„No co, tak půjdem s Lassem sami! Dáme nějaký sypký povzbuzení a bude...“ Upře zasněnej pohled na černě vymalovanou zeď před sebou.

„Noahu... Ani na fet mě dneska nedostaneš,“ usměju se a dlaní ho poplácám po tváři.

***

Pořádně se napiju vody z pet lahve, poleju si vlasy, prohrábnu si je a hodím na sebe šedou mikinu s nápisem Depeche Mode. Nasadím si velký sluneční brejle. Naše kapela sice není až tolik slavná, abychom nemohli normálně vyjít ven mezi lidi, ale my víme, že v klubu plným našich rozvášněných fanynek to nebudeme mít lehký.

Nika se taky převleče a nandá si tmavý brejle. Vlasy schová do kapuce. Je nám jasný, že máme dost chabý maskování a fanoušci nás stejně dříve nebo později poznaj. Ale nevadí nám to, stejně neplánujeme v klubu strávit víc než půl hodiny. Chcem si jen dát panáka. Sice nevím, o čem zrovna s ní budu mluvit, ale aspoň se připiju, a to je přesně něco, co potřebuju.

Na chodbě se rozloučíme se zbytkem kapely a já si nasadím kapuci. Nadechnu se, zjistím, že mě bolej hlasivky. Na koncertě jsem je zrovna nešetřil a teď se bojím, abych nezačal chraptět. Plánuju si doma ohřát mlíko s medem.

„Vypadáš jak UFO,“ zasměje se Nika mý nový image, zatímco chodbou míříme do klubu, kterým momentálně otřásá už jenom nějaký elektronický tuc-tuc z reproduktorů.

Jen co vejdeme dovnitř, zjistíme, že už tak polovina lidí odešla. U baru si objednáme dva panáky vodky a pivo. Odnesem si pití ke stolu v rohu a pomalu nám začíná docházet, že v těch slunečních brejlích jsme ještě daleko nápadnější, než kdybychom tam vešli bez jakéhokoli maskování. Ostatní si o nás můžou myslet jednom dvě věci: buď že jsme úplně vyjetý, nebo že jsme Eliyas a Nika.

Všimnu si hloučku holek, sedících u baru opodál, jak na nás zíraj a něco si šeptaj. Vím, že je jen otázka času, kdy se zvednou a přifaří se k nám, což mě ale zrovna moc netěší. Nepotřebuju k životu fanynky. Upřednostňuju klid.

Najednou do mě Nika šťouchne loktem. „Hele... Invaze,“ hodí bradou směrem ke skupině holek. Míří přímo k nám.

Zabodnu pohled na dno půllitru a odmítám ho zvednout. Zároveň mi ale dojde, že když budu dělat, že tam nejsem, vůbec mi to nepomůže.

„Dobrý večer!“ uslyším vzrušený dívčí hlasy. „Vy jste Nika a Eli, že ano?!“

Neochotně se otočím a vidím, že každá holka drží v ruce nějakej cár papíru s naší fotkou a další nesmysly, takže budou chtít podpisy. „No... Vypadá to tak!“ řeknu a konečně si sundám ty trapný sluneční brejle.

Ani nemrknem a jsme v obležení. Rozdáváme podpisy a se všemi se vyfotíme, holky nás ale nemíní opustit. Sednou si k nám a pořád se na něco vyptávají.

Za chvíli se mi jedna jen tak z ničeho nic usadí na klíně. Zašeptá mi do ucha, že se jmenuje Larisa, jako kdyby mě to snad zajímalo. Má dlouhý černý vlasy a zřejmě nějaký asijský předky. Je naditá v uplým černým oblečení z kůže, který víc odhaluje, než zakrývá. Je hodně... sexy. Až tak moc, že moje péro pod jejím zadkem nedokáže zůstat v klidu.

Objednáváme další a další panáky a já najednou v puse ucejtím její jazyk. Nebráním se tomu. Zavřu oči a začnu se s ní líbat. Je mi všechno u prdele. Nebude to poprvý ani naposled, co si to po koncertě s někým rozdám. Vždyť je to jen sex.

Vyměňujem si vášnivý polibky a ona mi mezitím rozepne kalhoty. Pod stolem tře v dlani mýho ptáka a tiše mi sténá do pusy. Uchopím jezdec zipu jejího korzetu a posunu ho až dolů. Má piercingy v bradavkách. Jednu vezmu do pusy, trochu do ní kousnu a Larisa trhaně vydechne. Koutkem oka vidím, že Nika se baví s těma ostatníma holkama... Jenže já se o ně nestarám.

Pohlédnu Larise do očí a usměju se. Vrátí mi úsměv a pomalu si olízne ret, což si vyložím jako souhlas. Vezmu ji za ruku, a aniž bych čekal, až si spraví korzet, zamíříme na hajzl, kde jí to udělám zezadu.

A pak jí vlivem opilosti popíšu, kde bydlím a dám jí svý číslo.

Pravý číslo.

***

„Jedu domů,“ oznámím Nice potom, co se mi podaří Larisu někde v útrobách klubu setřást.

Zadívá se na mě trochu zklamaně: „Posedím... Je tady fajn zábava. Kdyby ses rozmyslel, tak se ozvi, jo? Budu tu sedět asi docela dlouho.“

Pousměju se.

„Eliyasi, jsi v pořádku?“ zahledí se mi do očí zkoumavým pohledem. „Víš, ohledně mých keců ve zkušebně... Mrzí mě to, neuvědomila jsem si, že-“

„Sklapni,“ vyjedu na ni. Nechci o tom mluvit.

Bez dalších slov se otočím a vypadnu odtamtud pryč.

***

Potichu odemknu dveře od bytu a vkradu se dovnitř. Počínám si co nejopatrněji, abych nevzbudil mámu. Jsou tři hodiny ráno a je mi jasný, že už dávno spí.

Naši mi nikdy nechtěli dovolit párty s kámoši, ale já stejně chodil chlastat už od nějakejch třinácti let. Máma se mnou zažila nelidský trápení. Moje puberta byla očistec a co se dělo potom, když Alex onemocněl, bylo čistý peklo. Urval jsem se z řetězu. Chlastal jsem ve velkým, bral drogy. Točil jsem porno, gay porno, chtěl jsem se zabít...

Ale ona mi přesto všechno odpustila. Je jako anděl.

Celej život dřela až do úmoru, jen abysme my tři sourozenci měli co jíst... Já, moje dvojče Tove a nejmladší Alexander. Táta nás opustil, když už na něj bylo moc všechno to strašný, co se s Alexem dělo.

A udělal si nový děti.

Bože můj, tak strašně jsem ho NENÁVIDĚL. A máma? Ta mi byla jedno... Stejně jako Nika.

Nika... Kdysi jsem ji bral jako ségru. Jako kdyby moje dvojče nebyla Tove, ale ona... Cikáně. Tak jsem jí občas říkával kvůli jejímu původu. Šíleně ji to vytáčelo. Podnikali jsme spolu úplně všechno.

A teď? Je to jiný... Vzdala to se mnou, když jsem v pubertě začal nasávat a experimentovat s drogama. Bral jsem cokoli mi přišlo pod ruku. Až jsem skončil na koksu. Nikoletta nechtěla mít nic společnýho s troskou, co se v jednom kuse někde válí sjetá nebo ožralá. Byla pro ni důležitá škola, plánovala jít na vejšku, kam se pak taky dostala, jenže mně přišlo, že se na mě vysrala, když mi bylo nejhůř. Měl jsem jí to za zlý, ale zároveň jsem ji chápal.

Už definitivně jsme se rozkmotřili. Chyběla mi. A chybí mi pořád. Tak strašně mi chybí ta trhlá Nika, co se občas chová jako dítě a občas jako moje babička.

Chtěl jsem tenkrát s tím vším seknout, tak strašně moc. Cejtil jsem, že ze mě alkohol a moje úlety vysávají duši. A chvilku jsem si i myslel, že se mi to povedlo, jenže... Pak jsem svou duši ztratil už nadobro.

***

Ani nerozsvěcím a podél zdi se plížím směr kuchyň. Otevřu ledničku a opatrně odtamtud seberu dvě láhve piva a poloprázdnou flašku tequilly, kterou si změřím s určitým respektem v očích. Mléko i med zůstávají nepovšimnuty v regále. Vypadnu na chodbu a sejdu schody až dolů, načež zamířím do jedný ze sklepních místností. Ostatní lidi tam mívaj věci, co už nepotřebujou, u mě je to naopak. Tady ve sklepě končí mý kroky pokaždý, když chci přemejšlet, nebo na mě jde depka. Takže docela často.

Rozsvítím červeně pomalovanou žárovku a dosednu na gauč. Jo... Tady je mi dobře. Se zalíbením se zadívám na svý obrazy, visící na cihlových zdech. Mým nejčastějším motivem jsou kostry a různým způsobem zmučený lidský postavy. Miluju černou a šedou, sem tam použiju červenou. Skoro vždycky znázorňuje krev. Možná jsou mý obrazy morbidní, jenže já musím ty démony ze sebe nějak dostat. A malování je lepší způsob než...

Sehnu se pro láhev s tequillou a zhluboka se napiju.

2. Nika

Po koncertě v klubu Posten se kapela White Crow dostává na vyšší level. Eliyasův growling v poněkud protichůdné kombinaci s jeho až elfím vzhledem, spolu s hutným zvukem kapely, zapůsobí natolik, že si nás všimne zástupce známé hudební agentury. Po týdnu podepisujem smlouvu na album a zaměstnáme vlastního manažera.

Zažíváme neskutečně strmý vzestup a já si lítám na obláčku. Konečně se mi začíná pomalu plnit sen. Sen, že jednoho dne budu slavná a všem to natřu. Všem, kteří už ode mě v životě nic nečekali a tvrdili mi, že jsem nula, to ukážu. Brácha bude čumět a konečně si řekne, že fakt za něco stojím. Jo.

Nikomu se nedokážu svěřit, že mám problémy s o devět let starším bratrem Viktorem, který nelibě nese, že teď tolik času věnuju kapele. Navíc kapele, jakou vede právě Eliyas – týpek, ne zrovna hodný následování, a to v jakémkoliv směru.

Rozhodnu se, že ať už se můj život bráchovi líbí nebo ne, půjdu si svojí cestou.

***

Párty na oslavu Lasseho dvacátých třetích narozenin je v plném proudu. Koná se na střeše hotelu, kde se rozkládá osvětlená zahrada se spoustou stromů, ozdobených světýlky.

Sedím na zemi zlitá Metaxou a kdoví čím ještě. V žaludku se mi právě rozkládá tableta extáze, kterou jsem dnes poprvé v životě zkusila.

Na klíně nějaká holka, jakýsi kluk se o mě opírá. Všude spousta lidí. A hudba... A světla. Úsměvy, smích. Moje úsměvy, můj smích.

Eliyas sedí opodál a kouká na mě. Taky se směje a já se směju jemu.

I když spolu od onoho incidentu ve zkušebně skoro nemluvíme, pro tuhle chvíli je všechno zapomenuto. Jako kdyby se mezi námi nikdy nic špatného nestalo. Teď jsme znovu nejlepšími přáteli. Nejlepšími CHEMICKÝMI přáteli.

Sklátíme se spolu na zem, v náručí s cizí dívkou, která si na mě obkročmo sedne. Její ruce jsou všude, jako by se mě chtěla dotknout celou svou bytostí. Sevřu jí boky a nechám se unášet tím momentem. Vlasy mi šimrají tvář, když se ke mně nakloní. Cítím její dech, její žár.

Zavřu oči a políbím ji, dlouze a hladově. Vůbec nevím, kdo je. Jen, že má na sobě červené minišaty a vůni, co se mi vryje pod kůži. Všechno se rozmazává do slitého vjemu... Teplo kůže, měkkost látky, její zastřený hlas.

Najednou se nade mnou objeví tvář. Krásná a důvěrně známá.

Eliyas. Vlasy mu svítí do noci, tetování pod okem září jako znamení. Nakloní se ke mně a obemkne mi hlavu stehny. Dlaněmi mi přidrží tváře, pomalu, skoro něžně.

Když se naše rty spojí, vydechne mi do plic kouř, který pálí a otupuje zároveň. Zakuckám se, ale pak se pousměju a přitáhnu si ho blíž. Prsty zabořím do jeho vlasů, jako bych se bála, že mi zmizí.

Eliyas pohne rty proti mým. Nejdřív jen zlehka, skoro nesměle. Jenže hned pak přerývaně vydechne a zapojí jazyk. Ten můj ho vyhledá automaticky, dychtivě. Polibek se během sekundy změní. Prohloubí se, zintenzivní. Zalapám po dechu a přitáhnu si ho ještě blíž. Tichounce mi zasténá do pusy a hlas se mu zlomí, jako by se snažil zastavit něco, co je dávno nezastavitelné. Vše je až děsivě skutečné a já netuším, proč to dělám. Jsem mimo, ale neřeším nic. Jen vnímám jeho dech, chuť, pohyb. Všechno ostatní mizí. Cizí doteky, šum kolem, pohledy ostatních. Celý svět se schová do Eliyasova polibku, do napětí mezi námi, do žáru, který se mi šíří tělem jako elektrický výboj... Hořím. Nikdy jsem nezažila nic tak opojného. Všechno ve mně se chvěje, tříští, ztrácím přehled o čase, o sobě... A pak je to pryč.

Eliyas vstane beze slova. Otočí se a odejde, jako by to celé nic neznamenalo. Sedne si stranou mezi ostatní. Nechává mě tam, rozbitou a prázdnou.

A já poprvé v životě nevím, jestli se zvednout, nebo zůstat ležet.

Kopnu do sebe panáka, co mi ho kdosi podává. A pak dalšího a dalšího, až je přestanu počítat.

***

Otevřu oči. Kolem je ještě šero. Nacházím se v pokoji, který nepoznávám. Vyděšeně zjistím, že jsem oblečená jenom v kalhotkách a ležím na zemi mezi nějakými lidmi. Rychle sklopím pohled. Bože, co se tady dělo?

Uslyším dívčí pláč z vedlejší místnosti, následovaný nějakým opilým blábolením.

„Nikoletto... Niko, vstávej,“ zašeptá povědomý hlas.

Až po chvíli si uvědomím, že patří Eliyasovi. Protřu si oči.

Eli stojí nade mnou a má na sobě oblečení.

Je mi trapně, přesto se nepokouším zakrýt si intimní partie. Mám dojem, že včera v noci už je stejně všichni na světě viděli.

„Co se tu stalo?“ zeptám se šeptem snažíc se z hlavy vydolovat aspoň střípky vzpomínek, ale moc se mi to nedaří. Oběma rukama si zajedu do vlasů a zakryju si obličej.

„Na to se teď vyser, něco si obleč a jedem. Hodím tě do školy.“

Bolí mě celé tělo. Tiše zaúpím a znovu se zhnuseně podívám kolem.

Všichni ještě spí. Naházím na sebe nějaké hadry, netuším, jestli jsou vůbec moje a je mi to úplně jedno. Těžce vstanu a odšourám se za Eliyasem. Šíleně se mi motá hlava. Nemůžu skoro ani chodit, musím se přidržovat zdí. Není to dobrý. Není dobrý kalit s kapelou. Totálně jsem to přestřelila. Jediná myšlenka, kterou je můj mozek schopný udržet. Potichu se ploužím pryč z toho zpropadeného hotelového pokoje. Na chodbě jenom matně poznávám kluky z Holly Anger. Včera z nás byli nejlepší kámoši. Dneska už si nevzpomenu ani na jejich jména a vidím, že oni jsou na tom podobně.

Vyjdem na parkoviště, kde s Eliyasem mlčky nastoupím do jeho auta.

„Já nikam nechci,“ zašeptám si do dlaní, které si tisknu k bledému zpocenému obličeji. Uvědomím si, že by mi mělo být trapně, protože mě viděl skoro nahou, ale nemám energii na žádné pocity.

„Musíš do školy,“ oznámí mi Eliyas převratnou novinku a nastartuje.

„Hoď mě, prosím, domů, potřebuju se pořádně vyspat,“ hlesnu zničeně a podepřu si čelo.

„To jsem si myslel.“

Před mým barákem vystoupíme z auta a bělovlasý kluk si zapálí cigaretu. Odfoukne z ní žhavé uhlíky, které nechtějí držet pohromadě. Pak na mě letmo pohlédne. Chvíli působí, jako by byl trochu v rozpacích, ale jeho pohled se hned změní ve starostlivý.

„Seš v pohodě?“ zeptá se, zatímco sám vypadá, že se každou chvíli skácí k zemi. Je v obličeji skoro tak bílý jako jeho vlasy a pod očima mu razí tmavě šedé kruhy. Jenže on je narozdíl ode mě na tyhle stavy zvyklý.

Chabě se pokusím o úsměv: „Jasně...“

Eliyas na mě chvíli jen tak kouká a pak nosem vydechne dým.

Začne mi připadat, že na mě hledí nějak moc dlouho, a tak se trochu rozpačitě pousměju.

„Ty si... z tý noci na nic nepamatuješ, viď?“ zeptá se tiše a přistoupí ke mně blíž. Až tolik, že se skoro dotýkáme a já na tváři ucítím jeho teplý, tabákem prosycený dech.

Zmateně poodstoupím a zakroutím hlavou. „Popravdě... Ne. Poslední, co vím, je, že mi sedí na klíně nějaká borka v červených šatech a něčemu se smějem. Pak už je to hodně mlhavý,“ přiznám.

„Aha,“ řekne Eliyas, uhne pohledem a odhodí nedopalek.

Kousnu se do rtu. „Asi... jsem tam s někým něco měla, že?“ vysypu ze sebe potichu. „S tebou?“ vyhrknu přiškrceně a uvědomím si, že vlastně ani nechci znát odpověď.

Eli nadzvedne koutek do mírného úsměvu a položí mi dlaň na rameno: „Neřeš to...“ Trochu zakroutí hlavou.

Ještě chvilku na něj zaraženě hledím. Je mi hrozně. Fyzicky i psychicky. Nevím přesně proč, ale připadám si tak... použitě.

„Zejtra na zkoušce,“ prohodí Eliyas jako by nic a otočí se k odchodu.

***

Doma se zavrtám do deky a těsně před usnutím se mi v hlavě náhle objeví Eliyasův obličej. Naklání se nade mnou, pozoruju jeho ostře řezané rysy. Modré husky oči, lemované černými řasami a plné rty. Je tak... Bože, je tolik krásnej. Jak je možné, že jsem si doteď nevšimla, že je Eliyas Jřrgensen sakra tak krásnej... Naše rty se spojí a on do mě vydechne marihuanový kouř. A pak...

Mým tělem se mimovolně prožene silná vlna vzrušení. S úlekem vytřeštím oči. Rázem mi všechno dojde.

***

Vystoupím z autobusu. Teprve teď se začíná rozednívat. Noc ustupuje ránu a po nebi plují purpurové červánky, protkané kouřem z výfuků a komínů továrních hal. Přeplněnou ulicí zamířím k jedné z rozsáhlých budov univerzity, stvořené z tun skla a betonu, kde studuju kulturní a sociální antropologii.

Moje máma byla Romka, a tak jsem se chtěla něco dozvědět o svých předcích, proniknout do jejich historie a těm, kteří žijí v mém městě pomáhat skrze neziskovou organizaci. Nelíbí se mi nenávist, která vůči nám panuje a chci dál zkoumat a podporovat naši kulturu...

Hlavně hudbu, která mě kdysi chytla za srdce a kvůli které jsem se vůbec začala učit hrát na kytaru. Pak jsem ale propadla metalu a romská kultura šla do pozadí. Já jsem už ale na škole zůstala a ještě donedávna jsem byla přesvědčená, že ji dodělám.

Teď o tom však den ode dne více pochybuji. Z vědomí, že školu možná nedokončím, mi není dobře a kdesi uvnitř mi je, jako kdybych zrazovala samu sebe.

Na přeplněné chodbě rukou omylem do někoho vrazím ve chvíli, kdy si svlíkám svetr.

Otočím se a za mnou stojí kluk s tmavými vlasy v culíku. Drží se za nos a ve velkých modrých očích se mu lesknou slzy.

„Pane bože, promiň!“ vyhrknu. „Jsi v pořádku?“

Klučina sundá dlaň z obličeje. Má trochu červený nos, přesto se usměje. „Jo... Asi jo,“ hlesne a rychle pokračuje v cestě chodbou.

Chvíli za ním koukám. Ještě nikdy jsem ho tady neviděla. Pokud bych ho někdy viděla, určitě bych si jej zapamatovala. Na takové oči se nezapomíná. S výdechem si vezmu věci na první hodinu a vyrazím do posluchárny.

Nechci se teď s nikým vybavovat. Ale moje kámoška z ročníku Tilde má potřebu, abych znala veškeré podrobnosti z jejího včerejšího rande s Martinem...

Nijak zvlášť mě to nezajímá. Vztahové věci jdou mimo mě. Vždycky to tak bylo a potom, co mi zahnul bývalý přítel, se ve mně ten pocit utvrdil ještě víc.

Nechci vztah, nechci lásku... Protože je to zbytečnost a na konci stejně vždycky čeká jen bolest.

Podepřu si hlavu a prsty si zabořím do vlasů, v kterých se mi díky čím dál častějšímu slunci objevily světlejší pramínky. Tildiny pikantní detaily, kterými mě zásobuje, ve mně chtě nechtě vyvolávají vzpomínky na noc z neděle na pondělí. Tedy, “vzpomínky“ je silné slovo. Nic si nevybavuju. Jen jeho oči. To, jak se se mnou líbal. Kolik v tom bylo vášně. Jak se na mě díval...

Ještě nikdy se na mě nikdo takhle nedíval.

Sakra, nemůže mě přece tímhle způsobem přitahovat bývalý nejlepší kámoš! Jenže moje tělo je jiného názoru. Při představě líbání s Eliyasem mě zaplaví vzrušení tak silné, až mě to někde uvnitř zabolí. Nechápu, co se to doprdele stalo. Nikdy by mě nenapadlo, že... Ale přitom ani nevím, jestli to byl sen nebo realita!

Přikláním se spíš k první možnosti. Protože... Proč by se se mnou sakra Eliyas líbal?!

Vždycky jsme byli JENOM kamarádi, tedy až na jednu skoro až vtipnou epizodu v našich čtrnácti letech, která se snad ani nedá počítat.

Byl snad tolik narvanej drogama a chlastem, že ani nevěděl, co dělá?

Každopádně, dneska odpoledne bude zkouška a tam ho uvidím. Ráda bych věděla, co se bude dít. Jak na mě bude reagovat a jak budu reagovat já na něj. Jestli se budeme vzájemně ignorovat, tak jako v posledních týdnech a bavit se spolu jen pracovně... Anebo to bude jiné a třeba i probereme, co se stalo. Pokud se tedy vážně něco stalo. Uvažuju i nad tím, co řeknou ostatní kluci. A cítím v kostech, že nic moc krásného to nebude.

***

Než dojedu na zkoušku, které teď už neprobíhají v Lasseho temné garáži, ale přímo v nahrávacím studiu, jsem pekelně nervózní. Tak nervózní, že si doma dokonce zapomenu kytaru, což zjistím až v autobuse!

Už se musím smát sama sobě. Kvůli zdržení ohledně basovky dorazím do zkušebny jako poslední. Kluci už jsou na svých místech a ladí nástroje. Sem tam někdo prohodí pár slov, sem tam se někdo zasměje.

„Čaute,“ vydechnu, jakmile vejdu do místnosti a začnu si vyndávat kytaru z tmavě zeleného pouzdra. Mám na něm připíchnutou spoustu placek. Většinou je to merch ke knížkám, které jsem si koupila, něco je i merch kapel, jejichž koncerty jsem navštívila.

„Čau, dračice,“ řekne Lasse a krátce se zasměje.

Hodím opatrným pohledem po Eliyasovi, který se rozvaluje na sedacím vaku v rohu, a právě si něco zaujatě šteluje na mikrofonu. Nevěnuje mi ani tu nejmenší část své pozornosti.

Vytáhnu kytaru a jdu ji zapojit do komba. Je mi zvláštně trapně, a přitom ani pořádně nevím proč.

„Jste to na tý párty pěkně rozjeli!“ pokračuje Lasse. „Niko, ty se fakt nezdáš! Tichá voda břehy mele, co? Vypadá, že neumí do pěti napočítat a přitom...“ Vševědoucně se usměje.

Zmateně vzhlédnu od bedny, přičemž pohledem zachytím Noaha, jak dvěma prsty a jazykem naznačuje orální sex. Společně s Lassem se rozesmějou.

Do tváří se mi nahrne krev. „Na nic si nepamatuju, což znamená, že se to nestalo,“ vyhrknu s úsměvem, ale vidím se daleko odsud. Koutkem oka znovu vyhledám Eliyase, jenže ten se právě maximálně zabral do svého zápisníku a dění kolem ho ani v nejmenším nezajímá.

„Ale to cicmání mezi vámi dvěma... Ty vole, vůbec jsem netušil, že po sobě jdete,“ dodá Noah a sotva dokončí větu, vzduch v místnosti zvláštně ztěžkne.

Tak je to pravda.

První myšlenka, která mi vpadne do hlavy má v sobě kus až zdrcující definitivnosti.

„Noahu, už skonči,“ vloží se do rozhovoru Lasse, zatímco Eliyas vypadá, jako kdyby nic neslyšel a pořád si něco horlivě zapisuje do bloku.

„Ne, ale vážně,“ nedá si pokoj bubeník. „Eliyasi, jako že, nedivím se ti! Nika je vážně šukézní, sám bych do ní šel,“ rozesměje se.

„Zavři už konečně tu svoji nevymáchanou držku, nebo ti s tím dojdu pomoct!“ vzpamatuje se Eliyas ze svojí letargie a hodí po něm vzteklým pohledem.

Noah se nervózně usměje: „Ale no tak... Klid, kámo. Snad jsem tolik neřek!“

Eliyas na něj ještě pár sekund nenávistně hledí, než znovu sklopí oči ke svému notesu. Kousnu se do rtu. Sednu si do tureckého sedu a přitáhnu si kytaru. Nitro mi sevře úzkost. Nejraději bych hned teď vstala a odešla, jenže vím, že něco takového si nemůžu dovolit. Eliyas by mě zabil. Za chvíli máme nahrávat album a každý tón musí znít dokonale. Ještě jednou po něm rychle střelím pohledem. Leží na sedacím vaku, tváří se nasraně a zběsile něco píše. Nutně si s ním potřebuju promluvit, jenže zároveň se bojím, že to špatně dopadne. Opět. S ním se totiž rozumně mluvit nedá. Možná by bylo nejlepší zapomenout a dělat, že se to nikdy nestalo. Jo. To je ono.

Nemám s tím problém a Eliyas ho určitě taky mít nebude. Bože, vždyť to byl jen nějakej alkoholicko-drogovej úlet! Kéž by ho už nikdo nechtěl řešit, povzdechnu si a zapnu ladičku.

3. Eliyas

Vzbudím se v jednu a skoro v tom stejným okamžiku v mobilu najdu číslo na Larisu.

„Zašukáme?“ zeptám se bez okolků rozespale, sotva v telefonu uslyším její nesmělý “ahoj, Eli“.

Vím, že mě neodmítne. Za necelý dvě hodiny se ocitnem v hotelu Windsor v centru Odense, kde na pokoji chlastáme víno a válíme se po sobě nazí. Hluboce se s ní líbám a prsty přitom pevně svírám její útlej krk. Zavřu oči a snažím se do sexu s ní ponořit celou bytostí. Chci najít aspoň zlomek vzrušení, který rezonovalo mým tělem i duší jako hudba, když jsem líbal Niku. Jenže ho nenacházím. Moje tělo reaguje na podněty, ale duše zůstává chladná jako led.

Ležíme zadýchaní vedle sebe a mě napadá jediná myšlenka: neměl jsem to dělat. Neměl jsem líbat Niku Olsen uprostřed posraný párty na střeše posranýho hotelu. Vyvolala ve mně něco... nepředstavitelnýho.

Vůbec nechápu, co mě to sakra popadlo! Jasně, mám ji rád... Vždycky jsem ji měl rád, co si pamatuju. Ale nikdy by mě nenapadlo, že se to bude ubírat tímhle směrem.

Po chvíli dojdu k závěru, že nemá cenu se tím zatěžovat. Že za to nejspíš může emko, který jsem do sebe předtím napral a úplně mi ustřelilo kecky. Za normálního stavu bych nikdy nic takovýho neudělal.

Samozřejmě, že ne. A proto mi na zkoušce začne bít srdce infarktovou rychlostí, sotva se Nika objeví ve dveřích. Horečně zauvažuju nad tím, že teď už by přece všechno emko mělo bejt dávno v tahu! Takže... co se to doprdele děje?!

Nechci se na ni dívat, ale i tak to dělám. Pokouším se bejt co nejvíc nenápadnej a nezírat na ni příliš okatě. Dělám, že je teď moje životní priorita, aby mikrofon držel ve stojanu přesně v úhlu padesát osm stupňů. Dělám, že moje životní priorita momentálně vůbec není sledovat Niku, jak si vybaluje kytaru... A jak si teď zastrčila vlasy za ucho a skousla ret, když se palcem dotkla struny, aby tlumeně vybrnkla nějakej tón.

Vydechnu a otevřu svůj zápisník. Píšu text k jedný písni a čím dál víc cítím pod kůží, že ten text je o ní. O Nice. A o tom, jak moc mě sere, že jsem ji ztratil. A ještě víc mě sere, že si za to můžu sám. A úplně nejvíc mě sere, že jsem jí sjetej strkal jazyk do krku, ale...

Je tu věc, která mě sere úplně nejvíc: líbilo se mi to. Líbilo se mi to tak zkurveně moc, že jsem musel odejít, jinak bych nezvládl zůstat jen u líbání. Nenávidím se za to.

A aby toho nebylo málo, po skončení zkoušky za mnou přijde náš manažer. Jmenuje se Mikkel a je jen o pár let starší než my, a tak jsem z něj nikdy nebyl posranej. Vždycky jsem mu řekl svůj názor, i když jsem věděl, že se mu nebude líbit. A on teď na oplátku udělá to samý mně. Řekne mi názor, o kterým ví, že se mi rozhodně líbit nebude.

„Eliyasi, pojď dál a sedni si,“ vyzve mě, jakmile se objevím ve dveřích kanclu. „Zavři za sebou dveře,“ dodá.

Udělám všechno, o co mě požádal. Uvelebím se do koženýho křesla naproti němu a propletu si prsty. Vyčkávavě se na něj zadívám. Mikkel si zastrčí za uši dlouhý vlnitý vlasy. Má na sobě orvanou džínovou vestu a vypadá jak nějakej rocker z devadesátek.

„Takže,“ vydechne a probodne mě vážným pohledem. „Samozřejmě se ke mně dostalo, co se stalo mezi tebou a Nikou na Lasseho párty. Nevím, co přesně jste čekali, že se bude dít, ale už jsou toho plný sociální sítě.“

Zmateně nakrčím obočí: „Cože? Bylo zakázaný tam fotit!“

„Ze zákazu si bohužel nikdo nic nedělal, tak jako tradičně na podobných akcích. Ještě uběhne moře času, než se v byznysu naučíte chodit. A někdo se to nenaučí vůbec,“ pohodí rameny. „Každopádně, abychom se vrátili k záležitosti, co se tam stala-“

„Já se hrozně omlouvám,“ vpadnu mu do řeči. „Neměl jsem to dělat, já si vůbec neuvědomil, jaký moje chování může mít následky.“

„Na omluvy je pozdě. Videa a fotky, jak se vy tři vzájemně ojíždíte, najdeš pomalu všude. Chceš se kouknout?“ přistrčí mi tablet, ale zakroutím hlavou. Je mi divně.

Možná... Možná jsem zapříčinil něco, kvůli čemu teď naše kariéra skončila. Lidi jsou určitě pohoršení. Teď nám budou nadávat do sexuálních maniaků, úchylů a kdoví co ještě! Totálně jsem to podělal. Kéž by se tak dal vzít čas zpět, zauvažuju a uvnitř mě bodne trn zoufalství, když si uvědomím, co všechno bych vzal zpět.

Jenže Mikkel se oproti mýmu očekávání usměje. „Ten materiál má přímo neskutečný množství lajků! Obvykle se pohybujem v řádu stovek, ale tohle jich má tisíce, kámo.“

Znovu svraštím obočí. „Co?“

„Hlavně tedy to video má brutální úspěch!“ zasměje se náš manažer. „Fakt se nechceš podívat? Je tam jen detail líbání a vypadá to tak procítěně, jako kdybyste byli doopravdy zamilovaný. Fanoušci jsou úplně naměkko a přibylo nám za tu krátkou dobu něco přes čtyři sta sledujících!“

„Co? Ale my nejsme... Byl to jen takovej nepochopitelnej úlet!“

Mikkel se blahosklonně usměje: „Já vím, že nejste. Je mi to úplně jasný. Chápu, že alkohol A TAK DÁLE, udělaly svoje,“ řekne se zvláštním důrazem na “a tak dále“ a já se zacejtím ještě trapněji.

Drogy jsou v naší kapele samozřejmě tabu, i když všichni včetně něho ví, že si sem tam něco dáme. Je to takový veřejný tajemství, o kterým se nemluví.

„Přesto bych na vás měl velkou prosbu, nebo spíše požadavek,“ dodá a spojí ruce na desce stolu. Vážně se mi zadívá do očí.

„No,“ hlesnu a čekám, že po mně bude chtít slib, že už se to nikdy nebude opakovat. Slib, že přestanu chlastat a fetovat, abych předešel těmhle zkurvenejm situacím. Ale to, co po mně nakonec chce doopravdy, by mě nikdy nenapadlo a dostanu nával horka do hlavy a zároveň mi po zádech přeběhne mráz.

„Protože video má takový úspěch, budete oba odteď dělat, že je to reálné. Budete s Nikou hrát, že spolu něco máte... No, netvař se tak vyděšeně! Jen se sem tam chytnete za ruku, budete se dotýkat. Chci nějaký romantický náznaky mezi vámi dvěma. Hlavně na koncertech a tak. Říká se tomu fanservis a každá kapela, kde hraje sexy holka, ho provozuje.“

„Ale my nejsme každá kapela!“ vykřiknu skoro zděšeně a se zmatkem zamrkám. Co po mně sakra chce? Nemůžu zneužívat Niku pro úspěchy kapely! Vždyť je to... nechutný, bože! „Ty ses asi zbláznil,“ zkonstatuju a nevěřícně zakroutím hlavou.

Mikkel se zasměje. „Nezblázni, kamaráde. Ve spoustě úspěšných zahraničních kapelách to takhle funguje. Fanoušci šílí,“ mrkne na mě.

Dlouze vydechnu a protřu si obličej. Slova mi zamrzla na jazyku. Posral jsem si to sám.

„Jestli o tom Nice řekneš nebo ne, je na tobě. Každopádně předpokládám, že máš představu, co po tobě chci. A není to prosba. Ty to uděláš. Tohle totiž bude velkou měrou moct za úspěch, o kterým se vám ani nesnilo,“ spokojeně se usměje.

„Ale... co když se pak do mě Nika doopravdy zamiluje?“ Nebo já do ní, chce se mi dodat, ale nechám si to pro sebe.

Manažer se usměje: „Už si nějak poradíš. Kór ty, se svojí minulostí. Určitě už v tom umíš chodit. Nebo se snad do tebe někdy zamiloval nějaký z tvých kolegů z porna?“ uchechtne se a já jen protočím oči.

Nemám sílu jeho slova komentovat. Protože ano, zamiloval... Damien. Během krátký chvíle jsem mu dokázal rozcupovat jeho měkký srdce a pak ho ghostnout. Chtěl mě zachránit. Nikdy na něj nezapomenu.

Jenže s ní je to jiný. V dětství Nika byla moje nejlepší kámoška. Mám ji rád. Nechci jí ublížit.

„Ještě na něco se mě chceš zeptat? Je něco, čemu nerozumíš? Myslím, že je to celkem jasný, nebo?“

Zavřu oči a zakroutím hlavou. „Ne, dobrý. Chápu, co po mně chceš.“

„Takže jsme domluvený. Jsem rád, žes na můj návrh přistoupil. Uvidíme, jak bude fungovat, ale myslím, že ten nápad je geniální.“

„Určitě,“ zašeptám jen tak sám pro sebe a sklopím oči. „Je to všechno?“ zeptám se bezvýrazně.

„Ano,“ přikývne a opět se usměje. Skoro až tak nějak slizce a v tý chvíli z něj mám dojem, že video vzrušilo především jeho, a ne nějaký fanoušky.

„Čau,“ řeknu a zvednu se z křesla.

***

Ráno otevřu oči po prakticky probdělý noci a je mi jasný, že to nezvládnu. Že nejspíš nedokážu udělat, o co mě manažer poprosil, nebo přesněji řečeno, co mi přikázal. S lítostí zavzpomínám na časy, když jsme žádnýho manažera neměli a hráli jen v olezlých punkových klubech. Tenkrát po mně nikdo nic podobnýho nechtěl.

Zatímco teď jsme teprve na prvním schůdku ke slávě a už se děje tohle. Je snad showbyznys opravdu zevnitř takhle prolezlej? Co přijde příště?!

Fakt mě to ničí. Po všem, co jsem zažil, bych už asi měl bejt otrlej a nedělat si nic z těchhle věcí. Ale příčí se mi představa, že budu na Niku něco zkoušet jen pro dobro kapely. Bylo by to možná horší než porno, protože mi na ní opravdu záleží. Asi mnohem víc, než bych chtěl.

Sedím za stolem v kuchyni, venku je ještě tma a já mám žaludek jako na vodě. Přemýšlím, jestli bude lepší jí o Mikkelově plánu říct, jako že se budeme snažit spolu, aby byl manažer spokojenej, ale nedovedu si to představit.

Mám za ní přijít a říct něco jako: hele, dostal jsem od Mikkela příkaz plazit se po tobě a ochmatávat tě, kdykoli to jen bude možný, protože my dva jsme prej spolu kurevsky hot a má nám to zvýšit prodeje.

Chce se mi propuknout v hysterickej smích, ale já jen sedím v kuchyni a kouřím jedno cígo od druhýho. Poprvý v životě reálně uvažuju, že kapelu rozpustím. I když ji tolik miluju. I když tolik miluju hudbu a všechno, co se nám za tak relativně krátkou dobu povedlo dokázat. Je to pro mě celý až příliš bolestivý, i když se sám divím.

Proč přesně mě to bolí? Proč mi plíce pokaždé stáhne tlustej provaz, když si jen představím, že jí znovu dám pusu? Vždyť jde jen o blbou pusu, bože! Šukám s lidmi a sex se mnou nic zvláštního nedělá, nic pro mě neznamená, ale když si představím, že bych měl jen sáhnout na bývalou nejlepší kámošku, celej se uvnitř roztřesu?

Je to tak strašně divný. Ale Nika je pro mě NEDOTKNUTELNÁ.

Jenže zároveň je představa, že ji třeba jen obejmu tak strašně lákavá! Tak... až nesmyslně uspokojující! Mnohem víc uspokojující než představa nejzvrácenějšího sexu s jakoukoli holkou!

Nikdy, NIKDY by mě nenapadlo, že...

***

Jakmile za pár dní vejdu do zkušebny a uvidím ji, jak si ladí kytaru, rozbuší se mi srdce a do tváří se mi nahrne horkost. I když to nechci, opět z ní nedokážu spustit pohled.

Nika nejdřív dělá, jako že nic, ale pak se naše oči střetnou. A já nevydržím a okamžitě se kouknu jinam. Jenže nedá mi to a moje oči ji proti mý vůli znovu vyhledají. Dívám se na ni a ten pohled mě nevím proč bolí.

Nedokážu si vůbec představit, že za ní třeba na koncertě půjdu a začnu ji objímat, dám jí pusu na tvář nebo cokoli. Nedávalo by jí to smysl a určitě by uhnula. A vlastně to nedává smysl ani mně.

Zároveň si ale nedokážu představit, že jí budu vysvětlovat, co po nás manažer chce. Tuším, že bych s tím u ní stejně nepochodil. A navíc, nezranil jsem Niku v poslední době už dost?

Jsem zmrd a už jím zůstanu. A proto jdu o pauze mezi nahráváním za ní do vestibulu studia a lapnu si vedle ní na gauč z palet.

„Niko, Mikkel měl na mě tuhle dost divnou prosbu a já ti to musím říct, protože by mi bylo proti srsti něco dělat, zatímco ty bys nic nevěděla,“ začnu zmateně blábolit, zatímco si zapaluju cigaretu. Prsty se mi zvláštně třesou.

Nechápavě se na mě otočí a odloží telefon vedle sebe na gauč. „Jakou divnou prosbu? Co tím myslíš?“ zeptá se zaraženě a její hlas se trochu chvěje. Nebo aspoň se mi to zdá.

„Viděl naše video... No, víš, jaký myslím,“ protočím oči. „Chce, abysme v tom pokračovali. Abysme zkrátka mezi lidma dělali, že spolu něco máme. Prej to přitáhne spousty fanoušků,“ vysvětlím jí a je mi totálně divně. Krev se mi hrne do tváří. Ale snažím se zůstat ledově klidnej. Přitom mám velkej strach, co mi odpoví. Strach, že mě pošle do prdele a zároveň i strach, že bude souhlasit.

„Cože?“ protáhne nevěřícně.

„Jo,“ přikývnu a vyfouknu dým. „Přesně tak jsem taky reagoval. On mi nedal na vybranou. Řek to víceméně jako hotovou věc, že to tak bude.“

„A proč se nezeptal i mě?!“ vylítne a já se jejímu rozhořčení vůbec nedivím.

Popravdě mě to už taky napadlo. Že pokud něco takovýho po nás chce, měl se domluvit s námi oběma. A ne vše nechat, ať to “zařídím“.

Jen bezradně pokrčím rameny.

„To mi nepřijde zrovna etický. Proč ho nevyhodíš?“ položí správnou otázku, na kterou ale taky existuje správná odpověď: „Protože je to nejschopnější manažer indie kapel na Fynu. Nemůžu si dovolit ho vykopnout.“

„To je smutný, Eli. Tohle už není žádný punk. Jen tvrdý byznys, který jde přes mrtvoly,“ řekne tiše a znovu vezme do ruky mobil. Opře se loktem o koleno a začne něco datlovat na telefonu. Nevypadá moc na to, že by chtěla v našem rozhovoru pokračovat.

„Podívej, ani já nejsem nadšenej. Kdyby to bylo moc blbý, tak samozřejmě přestanem. Tak co, jdeš do toho se mnou, uděláme to pro kapelu?“ zeptám se nejistě jejích zad v černým tílku, po kterým se rozprostíraj hustý vlasy v barvě čokolády.

Chvíli se nic neděje, ale pak uvidím sotva patrný přikývnutí. Nevím proč, ale směrem od žaludku se mi do těla rozlije teplo. Nějakou dobu zůstanu sedět vedle ní a snažím se rychle dokouřit cigaretu, protože Niky mlčení je mi nepříjemný. Pak ji típnu o popelník

„Pojď zpátky do studia, je tady zima,“ řeknu a něco divnýho ve mně ji chce konejšivě pohladit po zádech, ale neudělám to.

***

Nahrávání jde celkem dobře, i když je to teda sakra práce. Skoro každej den hned ráno jedu do studia, odkud se domů povětšinou dostanu až v noci. Navíc pořád skládáme nový a nový písně, protože album vyjde už na konci března. Máme smlouvu, ale vlastně je všechno rozdělaný. Jedeme metodou pokus omyl, ale dřeme, protože všechno chceme dokonalý.

Nikdy jsem si nepředstavoval, že mít profesionální kapelu může bejt až taková zabíračka. Práce ve studiu mě časem začíná zabíjet. Furt donekonečna přehrávat zkažený takty a noty. To sice není až tak úplně moje parketa, ale pokud něco blbě zazpívám, je to to samý.

Hlasivky mě už vždycky k večeru bolí tak, jako kdybych měl zevnitř krku zabodanejch tisíc jehel, ale musím vše vydržet. Snažím se o ně dobře starat a pokud možno nepřijít o hlas, protože to by byla katastrofa. Chrčet jak velbloud po tracheotomii a nestihnout tak nahrát album v termínu absolutně nepřipadá v úvahu!

Všechny naše písničky mi časem začnou strašně lézt krkem, protože je musím pořád dokola poslouchat a přezpívávat. Navíc dost dobře nechápu, jak zařídit, abych v nich dokázal udržet emoce. Musím zpívat s plným nasazením, tak, aby se projev k hudbě hodil a posluchači měli citovej prožitek.

Jenže když něco přezpívávám asi tak po padesátý, emoce ze mě lezou už jenom těžko, teda kromě těch negativních.

Mý výkony jsou horší a horší, ale já se snažím, potím krev. Co bych pro naše fanoušky neudělal. Dělám pro ně všechno. Teda skoro všechno. Tak nějak se moc nemám k tomu, ukázat jim nějakej ten “fanservis“, nebo o čem to tenkrát Mikkel mlel.

Zatím jsem se jí ani jednou neodvážil na koncertě nebo kdekoli jinde dotknout. A ona mě taky ne. Jen jednou mě na pódiu při děkovačce chtěla vzít za ruku, ale já jsem v panice uhnul.

***

Den před oficiálním vydáním našeho alba Glass and Blood se podivným způsobem opiju. Já, Noah, Werner z kapely Hell Kitty a tequilla, moje dobrá kámoška. Nějak se jí přepiju a pak se dostanu do schízy.

Celou dobu jsem byl v pohodě a z ničeho nic, jako kdyby mi ruplo v bedně. Popíjíme na požárním schodišti u mýho baráku a šeptáme, abychom nezpůsobili pozdvižení u sousedů.

Najednou mi dojde, že jsem úplně zticha. Kluci mezi sebou kecají a furt se pošťuchujou, což by mě za normálních okolností bavilo, ale začínám chytat depky. Hlavou mi proplouvají myšlenky na tu zasranou baskytaristku. Tak nějak mě to celý srovnává se zemí. Složím čelo do dlaní a pořádně si loknu tequilly. Před očima se mi objeví Lasseho oslava. Chvíle, kdy jsme se líbali. Jak moc se mi to s ní líbilo. Jak moc se mi líbí... sakra, úplně všechno, co se týká Niky. Její oči. Úsměv. Vlasy, který jí pořád padají do tváře. Její sametovej hlas. Jak chutná. Jak voní.

Bože, co to sakra je?! Co se to se mnou děje? Nikdy předtím by mě ani nenapadlo zamýšlet se nad tím, jak Nikoletta Olsen voní!

Těžce vstanu, motá se mi hlava a můj žaludek je jako na kolotoči. Láhev tequilly nepouštím z ruky, už je skoro prázdná. Nenapadne mě nic lepšího než s ní mrsknout proti zdi baráku. Rozbije se, což udělá šílenej kravál.

Kluci rázem ztichnou a jenom na mě vyděšeně zírají. Uslyším naštvaný hlasy a za okny se rozsvítí pár světel.

„Eliyasi, ty debile!“ zašeptá Noah a roztřeseně mě chytne za rukáv. Rychlostí blesku seběhnem schody, málem si zlámu nohy, jak jsem ožralej. Utíkáme se schovat do autobusový zastávky poblíž. Noah mě tam zase popadne za mikinu.

„Co... Co to mělo znamenat? Jebe ti?!“ změří si mě nasraným pohledem.

Vytrhnu se z jeho sevření a vydám se domů, kde se zavřu v tmavým pokoji. Slyším, jak máma vedle v ložnici potichu chrápe. Nechci ji vzbudit. V mysli mi z ničeho nic vyvstane vzpomínka na mýho bráchu. Na Alexe.

Dovrávorám do pokoje a otevřu spodní zásuvku svýho stolu. Prohrabu se několika ohmatanými sešity. Jedná se o moje deníky, který jsem si kdysi psal. Z jednoho z nich vytáhnu složenej papír. Je to přání.

Dostal jsem ho od něj k osmnáctinám. Těsně předtím, než šlo všechno do úplnýho hajzlu. Pomalu si sednu na zem a třesoucími se prsty ho rozevřu.

Milý Eli,

mám Tě rád. Jsi nejlepší brácha, jakýho jsem si mohl přát.

Nezapomeň na mě.

A.

Obejmu si pokrčený nohy a opřu čelo o kolena. Alexi, bráško, já už nemůžu... Vidíš mě? Vidíš život, jakej žiju? A jsi na mě hrdej? Vím, že nic takovýho by se ti nelíbilo.

Alexi... Omlouvám se. Tak strašně moc se omlouvám! Za všechno.

Za to, že jsem tě nechal samotnýho na tom nejtemnějším místě.

Z očí mi vyhrknou slzy, který si překotně setřu rukávem. Začnu se kolíbat tam a zpátky, ten pohyb mě hrozně uklidňuje. Nechtěl jsem, aby se to stalo tak, jak se to stalo. Nechtěl jsem, abys odešel sám!!!

Chtěl jsem jít s tebou.

Otřu si slzy, potáhnu a vstanu ze země. Připadám si najednou úplně střízlivě. Jdu do sprchy a vyčistím si zuby.

Přesvědčím sám sebe, že drogy a alkohol už musí doopravdy přestat. Chci se začít chovat tak, aby na mě mohl bejt můj malej bráška v nebi hrdej... Ale nevím, jestli to zvládnu. Bojím se, že ne. Bojím se sám sebe. Bojím se všeho kolem sebe i v sobě. Celej svět je tak zkurveně děsivý místo.

V posteli nedokážu zavřít oči a usnout. Kolem druhý už to nevydržím. Vstanu a popadnu klíče. Tiše za sebou zavřu dveře a zamířím do sklepa.

4. Nika

Brácha už se se mnou skoro nebaví a moji přítomnost ignoruje na celé čáře. V dobách, kdy bylo ještě všechno v pořádku, jsme si spolu večer vždycky sedli do obýváku, zapálili svíčky a pili čaj. Koukali jsme na filmy, hráli karty, nebo si jen tak povídali, jaký jsme měli den.

To už je ale pryč. Vik mě vždycky sotva pozdraví a s přezíravým pohledem zaleze do svého pokoje. A od chvíle, co se k němu dostalo ono video ze střechy, je to celé mnohem horší. Po večerech sedávám v pokoji sama. Pokud teda nejsem na zkoušce nebo na koncertě, kterých s blížícím se albem přibývá. Je to všechno tolik vyčerpávající.

Stále častěji uvažuju, jestli je tohle to, co od života chci. Noční jízdy, party, kluby, lehké drogy, spousta nadržených kluků i holek. Každý se se mnou chce vyfotit, žádají podpisy, sahají na mě. Musím se usmívat. Někdy si připadám jako věc, artikl na prodej.

Kde je ten hlubší smysl, který jsem ve svém životě vždycky hledala?

Do kapely jsem šla hlavně kvůli hudbě, jenže ta je teď zvláštně v pozadí. Moje duše se cítí ztracená v chaosu.

Nejšťastnější jsem, když v noci tajně vystoupím na střechu našeho paneláku a jen si užívám klid. Tiše si zpívám a brnkám na kytaru. Jsem tak vysoko, tak vzdálená všemu a všem. Nic ke mně nemůže.

Nic, ani Eliyas a fakt, že mám přímo v popisu práce se k němu chovat tak, jako kdybychom byli mnohem víc než kolegové z kapely, kterými jsme. Jo, opravdu jenom kolegové z kapely. Teď už si tím jsem stoprocentně jistá. Už nevěřím, že by se naše přátelství z dětství někdy dalo obnovit. A už vůbec ne po tom, co se mezi námi stalo tenkrát na střeše hotelu.

Občas přemýšlím, jestli vůbec šlo jen o líbání. Jestli se náhodou nestalo i něco víc a já si na to nepamatuju. Zakázala jsem si tímhle směrem uvažovat. Je to pro mě až příliš bolestivé.

A ten manažerův příkaz? Hned pár dní poté, co jsem se o něm dozvěděla, jsme měli koncert. Náš první samostatný koncert. Klub byl narvaný k prasknutí. Ke konci jsem chtěla Eliyase chytnout za ruku. Stálo mě to neskutečné množství odvahy. Dokonce jsem si musela před vystoupením dát panáka, což normálně nikdy nedělám.

Jenomže Eliyas mi uhnul. Vyprostil svou dlaň z mojí tak rychle, jak jen mohl. Dělala jsem, jako by se nic nestalo a stále se usmívala směrem k publiku, ale uvnitř jsem cítila lítost.

Od té doby jsem už se o nic podobného nepokusila a jsem si celkem jistá, že ani nepokusím. I kdyby mě měl manažer vyhodit.

Ostatně, moje náplň práce je hrát na baskytaru, a ne ochmatávat se se zpěvákem! Už tak je na mě brácha dost naštvaný kvůli zpropadenému videu a nepotřebuju, aby to bylo horší!

Nejvíc mě ovšem vykolejila jedna jediná věc. Kolikrát kvůli ní nemůžu ani v noci zabrat.

Proč sakra Eliyas uhnul mému doteku? On mě opravdu tolik nenávidí, že mě nedokáže ani na pár sekund chytnout za ruku?

***

„Půjdeš se mnou na rande, Niko?“ uslyším náhle mužský hlas, když si ráno ve škole ukládám věci do skříňky.

Překvapeně se otočím a za mnou stojí kluk s černými vlasy a zářivě modrýma očima. Přesně ten, kterému jsem onehdy právě tady málem rozbila nos, když jsem si neopatrně svlíkala svetr.

„Odkud víš, jak se jmenuju?“ zeptám se zaraženě, nespouštějíc z něj oči. Má na sobě upnutý černý svetr, který mu fakt sluší. Zvýrazňuje jeho bezchybnou postavu.

Kluk se usměje: „To nemůžeš myslet vážně. Vždyť přece hraješ ve White Crow, což je docela známá kapela!“

Zacukají mi koutky. No jo. Jak bych si taky mohla myslet něco jiného. Samozřejmě, že mě chce kvůli té pitomé kapele.

„Jsem Kristian,“ zasměje se smířlivě a natáhne ke mně ruku, kterou hned pevně stisknu.

I když mě Kristian možná chce jen kvůli mýmu hraní v kapele, připadá mi jiný než ostatní kluci. Líbí se mi. Jako že hodně. Navíc chodí na stejnou školu, takže asi bude mít i podobné zájmy, což je super!

„Dobře a kam chceš jít?“ zeptám se a hodím si do skříňky učebnice angličtiny.

„Klidně můžeme někam na jídlo a pak třeba kino. Taková ta klasika,“ trochu nejistě se usměje.

Úsměv mu vrátím. Nadiktuju mu svoje číslo a ještě chvíli za ním koukám, jak pomalu mizí v davu ostatních spolužáků.

Budu mít rande. A jestli to klapne, tak i přítele a tím bráchovi konečně zacpu hubu ohledně debilního Eliyase. Dokážu mu, že s ním nic nemám. Třeba se se mnou pak zase začne bavit a všechno bude jako dřív.

Sama pro sebe se spokojeně usměju a zamknu skříňku.

***

Odpoledne opět nahráváme s kapelou ve studiu. Po skončení práce si manažer zavolá mě a Eliyase do své kanceláře.

„Lidi, něco jste mi slíbili, ale zatím jsem od vás neviděl žádnou snahu,“ přejde rovnou k věci, sotva se objevíme ve dveřích. „Vy asi nechápete, že tohle může být přelomové pro celou vaši kariéru! Vy dva k sobě jdete, chemie mezi vámi úžasně funguje a vy jí musíte využít!“

Zachytím na sobě Eliyasův rychlý pohled. Jen jím po mně kmitne, ale hned pak se vrátí na manažera, který naštvaně stojí za stolem, s rukama zkříženýma na prsou.

„Sorry, ale já se s ní muchlovat nemíním. Je mi to proti srsti,“ prohodí směrem k Mikkelovi, jako kdybych tam ani nestála.

„Tenkrát na střeše jsi na to moc nevypadal,“ upozorní ho manažer a nadzvedne jedno obočí.

„Tenkrát na střeše jsem v sobě měl asi tak kilo drog a hektolitry chlastu,“ přizná Eliyas na plnou hubu.

Cítím se děsně.

Nelíbí se mi, že se mezi sebou baví, jako kdybych jejich diskuzi vůbec nebyla přítomná! Nelíbí se mi pohrdání, které z Eliyasových slov vyzařuje. A z nějakého důvodu se mi už vůbec nelíbí fakt, že se se mnou Eliyas opravdu líbal jen proto, že měl v sobě tolik drog a alkoholu a pravděpodobně o sobě vůbec nevěděl. I když jsem si to myslela, jeho slova mě bolí.

„Tak co kdybys začal chlastat a fetovat i před koncerty, ať se aspoň uvolníš a jsi trošku free?“ zasměje se manažer.

Eliyas mu ukáže vztyčený prostředníček.

Mikkel se znovu usměje. „Ne, jasně, že ne, samozřejmě si dělám srandu. Ale vždyť o nic nejde, jen o pár hloupých gest na veřejnosti. Ani tohle naprosté minimum nejste schopni pro svou kapelu udělat?“ protáhne smutně a zadívá se tentokrát na mě.

„Ne,“ vloží se Eliyas znovu do rozhovoru. „Ani minimum. A jestli budeš ještě chvíli opruzovat, na hodinu letíš!“ uzavře debatu, načež se otočí na patě k odchodu.

Já i Mikkel za ním chvilku jen beze slova hledíme. Poté se střetnem pohledy a já pokrčím rameny.

„Tak... ahoj,“ řeknu a co nejrychleji vypadnu z kanceláře.

Koutkem oka zahlédnu, jak si manažer rukama rezignovaně zajel do vlasů.

***

Večer sedíme na graffiti pomalované zídce u rozlehlého parkoviště za městem, bavíme se mezi sebou a kluci kouří trávu. Slunce už začíná pomalu mizet za obzor a jeho večerní paprsky se blyštivě odráží v oknech okolních paneláků. Všude vládne příjemné, naoranžovělé přítmí a po nebi plují první červánky.

„Kámo, dáme závod? Kousek odsud je výpadovka,“ usměje se Eliyas na černovlasého bubeníka a dlouze potáhne z cigarety.

Noahovi se rozšíří už tak dost rozšířené zornice. „No jasně! Boží nápad! S kým jedeš? Já s Lassem,“ rozhodne.

„Takže na mě zbyla Nikoletta, jo?“ řekne Eliyas trochu zklamaně a mě píchne u srdce. Nervózně zatěkám pohledem z jednoho na druhého.

„Já myslím, že... Neměli byste řídit, když...“ vysypu ze sebe zmateně, jenže nikdo mě neposlouchá. Všichni jsou tolik nadšení nápadem dát si závod v autech a je jim úplně někde, že mají v krvi asi tak tunu THC a jsou totálně mimo své smysly!

Sevřou se ve mně vnitřnosti. Nepřipadá mi to správné, když vím, že Eliyas je v podmínce. A taky mám strach.

S ním se v autě bojím i normálně, natož když je zhulený jako prase. Nejradši bych do toho jeho fára vůbec nevlezla, ale je mi jasné, že by pak ostatní měli blbé poznámky a smáli by se, že jsem srab.

Jenže největší důvod, proč se tísní na hrudi nemůžu skoro ani nadechnout, je, že se bojím... o něj. O Eliyase, že se mu něco stane.

S překvapením zjišťuju, že o sebe nemám strach ani z poloviny tak velký jako o něho. Zamyšleně se kousnu do rtu. Proč?

Po chvíli zavřu oči a trochu zatřesu hlavou, abych se vzpamatovala. Dolehne ke mně smích a nadšené hlasy. Někdo mě drcne loktem do žeber. Zmateně se otočím a hledím do Lasseho tváře.

„Tak zalez do auta! Nebo se bojíš, poseroutko?!“ zasměje se.

„Ne,“ vydechnu a vstanu na vratké nohy.

„Niko!“ uslyším Eliyasův hlas z černé, rudě podsvícené Audi. „Tak pojď, dělej!“

S malou dušičkou nasednu na místo spolujezdce a zapnu si pás, přičemž si Eliho změřím zamračeným pohledem: „Myslíš, že je to vážně dobrej nápad?“

Usměje se a otevře okýnko, odkud odpinkne nedopalek. „Je to skvělej nápad, bude sranda, uvidíš!“

„Já teda nevím, jestli je v lepším případě ležet rozlámaný v nemocnici až taková sranda. A nezapomeň, že seš v podmínce!“

Eliyas nade mnou jen s pobaveným úsměvem zakroutí hlavou. „Když jsme byli děcka, byla s tebou větší prdel,“ poznamená a zprudka nastartuje.

Rychlostní sto deset kilometrů za hodinu se vydáváme na výpadovku a já sedím zaražená do sedadla, jako kdybych se od něj neměla už nikdy odlepit. Srdce mi prudce bije až v hlavě. Odkrvuje se mi obličej a jen sotva vnímám, jak na nás okolní auta troubí... Je mi skoro až na omdlení a proklínám se za ten hloupý nápad do auta vůbec nasednout. Ale přece nemůžu Eliyase nechat umřít samotného!

Dojedem k připojovacímu pruhu. Noah s Lassem jsou před námi, a tak mají náskok. Naštěstí je na silnici málo aut, díky čemuž si trochu oddechnu. Ale vážně jen trochu.

Připojíme se do vozovky a na tachometru se ukáže číslo sto dvacet, pak sto čtyřicet. Žaludek se ve mně zhoupne a raději odvrátím pohled. Eliyas s radostným výkřikem předjíždí Noaha v jeho Mercedesu. Ale moc dlouho mu prvenství nezůstane. Při rychlosti sto osmdesát kilometrů v hodině ho Noah předežene.

„Do piče!“ zařve Eliyas a přidá plyn.

Úkosem se na něj podívám. Soustředěně zírá na vozovku před sebou a čelist zatne tak, až se mu na ní objeví boule. Předjíždí všechna auta jako šílený. Všude kolem se ozývá troubení, nozdrami mi proplouvá pach přepáleného benzínu.

Roztřeseně vydechnu a pevně stisknu víčka. Na čele ucítím studený pot. Žaludek se ve mně převrací jak na centrifuze. Nahmatám vedle sebe kliku a chvějící se rukou se jí zachytím.

Při dvě stě kilometrech v hodině mi připadá, že letím. Okolí za okny mi splývá v jednolitou čáru. Noahovo auto před námi se přibližuje neuvěřitelnou rychlostí.

„Zpomal, debile!“ vyhrknu se smrtí v očích, ale Eliyas mě absolutně nevnímá.

„Woohoo!“ zavýskne si nadšeně a zapne blinkr, protože se chystá Noaha předjet.

Přijde mi, že každou chvíli dostanu infarkt. Nebo se pozvracím. Nebo obojí. Instinktivně si přiložím ruku před pusu.

Eli po mně kmitne očima. „Jsi v pohodě?“

„Já... Asi budu blít,“ přiznám zastřeným hlasem.

Bez nejmenšího zaváhání zpomalí. Nejdřív mírně, ale Noahovo auto před námi se přesto urychleně vzdaluje. Začínám si všímat ostatních aut kolem nás, které jsem v té smrtící rychlosti neměla šanci postřehnout. Některá na nás stále troubí, ale Eliyas si ničeho nevšímá. Jede čím dál pomaleji, až skončí na sto desíti.

Můj žaludek se přesto nemíní uklidnit. „Ty vole...,“ vydechnu nešťastně. „Budeš mě nenávidět ještě víc, když ti pobliju tvoji eresšestku?“

„To se opovaž,“ procedí Eliyas a zamíří na odpočívadlo, které odsud naštěstí není daleko. „A není to tak, že bych tě nenáviděl, já jen...,“ nakousne, ale větu nedokončí.

Zastaví a já se z auta se doslova vyvalím a spadnu na všechny čtyři.

S námahou se zvednu a na vratkých nohou udělám pár nejistých kroků. Všechno se se mnou točí a srdce mi splašeně buší v hlavě. Rukou se zapřu o bok auta. Přes veškerou snahu to nevydržím a vyzvrátím obsah svého žaludku. V té chvíli mi je naprosto jedno, co si o mně Eliyas pomyslí! Beztak si o mně už tak myslí jenom to nejhorší.

Jakmile vyhodím dnešní oběd přímo na asfalt, vydechnu a otřu si pusu rukávem mikiny. Ještě pořád se třesu, ale trochu se mi přece jen ulevilo. Pomalu se napřímím a s obavou v očích pohlédnu na Eliyase, který stojí hned vedle mě a doteď mě beze slova pozoroval.

Jenže místo mnou očekávaného výsměchu se v jeho obličeji odráží starost.

„Chceš se napít?“ nejistě přede mě natáhne ruku s vodou v PET lahvi.

Přijmu ji od něj a hltavě se napiju.

„Jsi v pořádku?“ zeptá se s obavou v hlase, jakmile mu lahev vrátím. A pak... Aniž by mi dal prostor na odpověď, natáhne ruce, obejme mě a přitiskne k sobě.

Srdce se mi rozbuší ještě víc. Ucítím vůni jeho parfému a bílé vlasy mě zašimrají ve tváři společně s jeho dechem, který voní po mentolových cigaretách.

Váhavě nadzvednu ruce a objetí mu vrátím.

Přitisknu se k němu a naplno mi dojde, jak Eliyas za ty roky zmužněl. Už to zdaleka není ten sedmnáctiletý, skoro až nezdravě hubený kluk, kterého jsem objímala naposledy. Cítit na sobě jeho štíhlé, přesto vypracované tělo je hezké, i když se to stydím sama před sebou přiznat. Vyčerpaně mu vydechnu někam do kůže na krku. Zavřu oči. Připadám si najednou tolik bezpečně.

„Promiň... To jsem nechtěl. Měla jsi recht, byl to blbej nápad.“

„Eliyasi, proč jezdíš tak rychle? Proč tyhle věci vůbec děláš? Zrovna ty,“ vysypu ze sebe roztřeseně.

Eli se na chvíli zamyslí, než začne mluvit: „Možná proto, že při každý jízdě někde uvnitř tak trochu doufám, že se zabiju.“

Najednou vůbec nevím, co říct. Jeho upřímnost mě dostává do kolen, i když je pravda, že nic takového jsem slyšet nechtěla. Zalituju, že jsem mu otázku pokládala. Jeho odpověď raději nechám bez komentáře a zkusím obrátit list: „Omlouvám se. Zkazila jsem ti závod.“

„Ale hovno,“ vydechne Eliyas a já v jeho hlase slyším, že se usmívá.

„A to ti jako teď neva, že na mě saháš? Manažerovi jsi řek něco jako, že z dotyku se mnou máš osypky,“ neodpustím si rýpnutí. „Proč to děláš?“ Zvednu hlavu a zadívám se do těch až abnormálně modrých očí. Propalují mě jako dva rentgenové paprsky.

„Protože chci.“

Připadá mi, že na sebe zíráme už nějak moc dlouho. Směrem od srdce se mi začne rozlévat podivné horko. Polknu naprázdno.

Vtom Eliyasovi zazvoní mobil, a tak se odtáhne. Vyndá telefon z kapsy a zvedne ho. Volá mu vyděšený Noah. Když nás neviděl ve zpětném zrcátku a neobjevili jsme se ani ve chvíli, kdy na nás s Lassem čekali, dostal šílený strach, že jsme se nabourali.

Jakmile Eliyas hovor ukončí, znovu na mě pohlédne. „Už máš zase svoji barvu, cikáně,“ usměje se.

Jeho oslovení mě zvláštně zahřeje u srdce. Říkával mi tak už od dětství a já ho za to nesnášela! Ale teď...

Klouby potetovaných prstů mě zlehka pohladí po tváři, avšak svou ruku hned zase stáhne. „Jedem za nima normální rychlostí? Nebo mi i tak hodíš šavli do auta?“

„Dobře, ale pojedeš maximálně devadesát.“

„Říkala jsi sto devadesát?“ zasměje se a já ho pěstí bouchnu do ramene. Připadá mi, jako kdybych se v duchu vracela do dob, kdy bylo ještě všechno v pořádku. Jenže vím, že je to jen chvilkové a je jen otázka času, kdy Eliyas začne být opět chladný a odtažitý. Natolik dobře ho už znám.

***

Na druhý den večer proběhne moje rande s Kristianem. Jdeme do restaurace Mitchell’s a já si dám vepřovou pečeni s jablky a červené víno.

Je mi s ním skvěle. Z nějakého těžko vysvětlitelného důvodu mám už od probuzení úžasnou náladu.

Kristian je hodně ukecaný, a tak se spolu neustále bavíme a smějeme se. Mluvíme sice hlavně o škole a White Crow, ale to mi v důsledku ani nevadí. Všimnu si, že má opravdu nádherné modré oči (ale ne tolik modré jako Eliyas) a v sexy černém křiváku mu to neskutečně sluší. Už jsem to dlouho nedělala a Kristian vypadá, že by to mohl v posteli umět. Vím, že Vik má v práci noční, a tak ho pozvu k sobě domů. Strávíme spolu noc plnou sexu.

Asi ve tři hodiny ráno mě vzbudí telefon. K mému překvapení na displeji svítí jméno Eliyas. Rozespale to zvednu s obavou, co se stalo. „Ano?“

„Niko, vím, že je to teď v noci blbý. Ono je to blbý vlastně i přes den, ale prosím tě, můžeš teď za mnou přijet?“ jeho roztřesenej hlas zní skoro až zoufale. To u něj nebývá zvykem a já kolem srdce ucítím mrazivé krystalky strachu.

„Co se děje? Jsi v pořádku?“ zašeptám zděšeně.

Eliyas ale moje otázky odignoruje: „Zaplatím ti taxík, jenom prosím tě přijeď, ale nechci, ať se ti cestou něco stane.“

Neváhám ani minutu. Vstanu z postele od klidně oddychujícího Kristiana, oblíknu se a vyjdu ven. Ve stojanu opodál našeho domu si půjčím kolo a s podivnou tísní na hrudi vyrazím do temné noci.

5. Eliyas

Ve sklepě se uvelebím na gauči a začnu psát slova k jedný písničce, kterou složil Lasse. Na psaní je celkem tma, protože tu svítí jen červeně pomalovaná žárovka. Ze začátku mi to nevadí, jenže po chvíli mě začnou trochu pobolívat oči, takže si pro jistotu zapálím ještě svíčku. Jsem unavenej, jenže něco mi nedovoluje usnout. Nacházím se v dost podivným psychickým rozpoložení, ale nevím, co přesně je jeho příčinou.

Text, kterej píšu, je o Alexovi. Jeho prostřednictvím mluvím přímo k němu. Píseň je o tom, jak moc mě mrzí všechno špatný, co se stalo. Jak nevýslovně moc je mi líto, jak to celý dopadlo a že bych chtěl vrátit čas, abych mohl vymazat z historie největší chybu svýho života.

Za nějakou dobu se dostanu do stavu, kdy mi z hlavy tryská proud slov sám od sebe a já se nemusím vůbec snažit. Je to, jako kdyby se slova zkrátka potřebovala dostat na papír a já jsem jen jakýsi katalyzátor, kterým vše jde ven.

A čím dýl píšu, tím víc mě můj vlastní text srovnává se zemí. Je to pro mě emocionálně náročný a vykouřím asi tak deset cigaret. Je mi horko i zima zároveň a pořád se koušu do rtu, až ho mám zevnitř celej ohlodanej.

"I screamed your name to the kitchen wall

But you weren't there to answer

Your cereal bowl's still on the table

I don't touch it

I can't

Mom's hands are shaking again

She talks to you in a loundry room

I don't stop her

I let her

It's better than cry

And I hate that I'm breathing

While you are in the ground

I'd give you every song I'll ever write

Just to hear your laugh again

There's silence where you were

And it makes me deaf

I sold my soul for a moment of numb

And now I can't feel you

I swear I felt your hand on my back

That night

But maybe it was just a drugs

You were the only good thing I had

And now there's nothing left

Not even me"

Natáhnu se pro kytaru a zkusím si song tiše zahrát a zazpívat, skoro šeptám, abych nikoho v baráku neprobudil.

Už během první sloky mě uvnitř sevře tíseň, když si všimnu, že plamen svíčky na stole přede mnou najednou začal divoce mihotat, přitom tady není průvan. Jsou zavřený dveře a ani malý okýnko pod stropem není otevřený. Snažím se tomu nevěnovat pozornost a hraju dál, i když cítím zvláštní tíhu kolem žaludku.

Když začnu hrát refrén, v místnosti rázem jako by ochladl vzduch. Najednou je mi skoro zima, ale netuším proč. Nijak zvlášť si jí nevšímám a hraju dál. Přitom v hlavě zkouším sám sebe přesvědčit, že se mi to asi jen zdá. Že už jsem hodně unavenej. Už mockrát se mi stalo, že mi byla kosa jen z velký únavy, z nevyspání.

Jenže teď je to jiný. Zima mi není uvnitř, je všude kolem mě. Ještě nikdy mi nebylo tak divně. Vnitřnosti se ve mně sevřou, jakmile mě prostoupí myšlenka, že v týhle místnosti teď dost možná nejsem sám.

V puse mi vyschne, dělá mi problém zpívat. Ruka, kterou držím akordy se na hmatníku roztřese. Najednou už skoro nejsem schopnej hrát. Nemůžu se soustředit. Celý se to tak moc zintenzivní, že už jednoduše nezvládám dál hrát. Je mi divně, ale přitom pořád uvažuju, jestli můj stav stojí na reálným základě, nebo jestli mi už totálně hrabe.

Vtom se místností rozlehne zvuk, jako kdyby na zem spadla tužka. Jenže nic takovýho se nestalo! Tužka je pořád položená na gauči, hned vedle mýho zápisníku. Jsem zmatenej. Co se to sakra děje?!

Na pár sekund se vším přestanu a jen jsem potichu. Ovane mě studenej vzduch. Snažím se zbystřit všechny smysly a znovu se podívám nahoru, jestli je opravdu zavřený okno. Je.

Váhavě se otočím za sebe, ale samozřejmě tam nikdo není. Přitom na sobě cítím něčí upřený pohled. Nervózně zamrkám a hned začne blikat a bzučet žárovka. Tahle kombinace divnejch věcí mě už vážně děsí. Zahledím se na žárovku a kytaru pomalu odložím vedle sebe na gauč.

A přesně v okamžiku, kdy chci vstát a zjistit, co se stalo se žárovkou, uslyším pomalý zašeptání: „Eli...“

Nohama mi projede zvláštní mravenčení. Nemůžu se ani pohnout! Celým mým tělem proplouvaj mrazivý vlny. V panice uvažuju, jestli se mi to jenom nezdálo, jenže vím, že jsem to slyšel naprosto zřetelně! Zmateně zamrkám a pokusím se znovu začít hrát, i když se mi prsty na hmatníku třesou.

Vypadá to, že už je všechno v pohodě, když vtom svíčka zničehonic úplně zhasne, jako by ji někdo sfoukl.

„Eli,“ ozve se znovu ODNIKUD, tentokrát nahlas.

Jako kdyby ta osoba seděla přímo vedle mě!

Strašně moc chci odsud vypadnout, mám neskutečnej strach. Ale něco mě nutí dál bez pohnutí sedět na gauči jako přikovanej.

Je to sen. Bože, asi jsem usnul a něco se mi zdá, pokouším se namluvit sám sobě, i když dobře vím, že je to nesmysl.

Zavřu oči, aby všechno kolem zmizelo, ale i skrz zavřená víčka vidím, že žárovka ještě nepřestala blikat. Vyděšeně čekám, kdy se stane něco dalšího. Cosi teplýho mi teče po tváři, ale já vnímám jen svíravej, paralyzující strach, kterej teď rezonuje celou mojí podstatou.

Když se konečně odvážím znovu otevřít oči, světlo už zase svítí normálně. Je to uklidňující, ale ne tolik, jak bych potřeboval. Odložím kytaru. Na roztřesených nohou vyběhnu z místnosti a skrz schody rovnou ven.

Před vchodovými dveřmi si konečně zapálím cigáro. Hrozně se mi třesou ruce. Můj obličej je úplně mokrej od slz, aniž bych si byl vědom, že jsem brečel. Zápěstím si je setřu a trhaně vydechnu. Nahmatám v kapse mobil a automaticky zavolám Nice. Vůbec nemyslím na to, že jsou tři ráno. Jen teď potřebuju s někým bejt, potřebuju bejt s ní. Tak moc jsem v prdeli. Tím víc, když ten hlas beze všech pochyb patřil Alexovi. Mýmu malýmu bráchovi, kterej je v nebi.

***

Sedím na zemi před vchodem, zkřehle si oběma rukama objímám kolena a přemejšlím, co se právě stalo. Uvažuju, jestli mi už kompletně přeplo.

Po chvíli dojdu k přesvědčení, že se ve sklepě opravdu stalo něco mezi nebem a zemí. Když to tak řeknu, není to moje první zkušenost s nadpřirozenem, takže nemám problém uvěřit, že to bylo reálný.

Jenže tím pro mě celá věc není o nic míň děsivá. Spíš naopak. Lidi maj odjakživa strach z neznáma. Strach z něčeho, co nemůžeme jasně cítit našimi smysly a perfektně to popsat. Z něčeho, co nedokážeme svými omezenými mozky pochopit.

Než se Nika asi za dvacet minut objeví přede mnou, jsem přesvědčenej, že se mi tou písní podařilo vyvolat ducha mýho brášky. A ten fakt je pro mě mega děsivej, protože...

Co když mi neodpustil? Co když se bude chtít mstít?

***

„Co se stalo, Eliyasi? Jedu kvůli tobě uprostřed noci přes celou Odense,“ vysype na mě Nikoletta místo pozdravu a zároveň si sedne vedle mě na zem.

Zadívám se na ni. Najednou je mi totálně trapně. Nevím, jestli jí o tom říct. Co když si o mně pomyslí, že jsem naprostý pako? I když... Ona už si to o mně myslí dávno. Nemám co ztratit.

Polknu nasucho, než se odhodlám začít. „Řeknu ti pravdu, ale slib mi, že se nebudeš smát,“ chci se nejdřív ujistit.

Nika ale zakroutí hlavou: „To ti nemůžu slíbit. Jak tě tak znám, smát se budu.“

Protočím oči. „Jak chceš. Neřeknu ti nic. Můžeš jet domů. Čau.“

„Ale no tak,“ vydechne s úsměvem. „Dělej, vyklop to.“

„Nejdřív mi slib, že se fakt smát nebudeš.“

„No dobře, nebudu se smát. Možná jen trošku.“

„Mrcho,“ řeknu a proti mý vůli se mi na rtech rozlije úsměv, i když je mi tak hrozně a pořád jsem vyklepanej. Přesto je mi teď mnohem líp. Její přítomnost mě zvláště uklidňuje. Vytáhnu z krabičky další cigáro a zapálím si. „Chceš?“ Nabídnu jí mentolový Camelky a ona si jednu vezme.

Připálím jí a dlouze vydechnu dým. „Před chvilkou, než jsi přijela, jsem ve sklepě uslyšel hlas svýho bráchy,“ hlesnu podivně přiškrceně a ta věta mi sama o sobě způsobí husí kůži.

„Cože?“ zeptá se Nika zaraženě. „Jak to myslíš? Vždyť tvůj brácha je...“

„No právě,“ přikývnu. „Je to tak trochu děsivý,“ pokračuju, načež jí přesně popíšu, co všechno se stalo během hraní songu.

Songu, kterej už v životě nechci ani vidět, natož slyšet.

„Možná se ti to jen zdálo, ne?“ zpochybní mý obavy. „Jsi unavenej, podle dechu jsi i něco pil. Lidská mysl si s námi někdy dokáže pohrát. Měl bys jít domů a konečně se vyspat, Eliyasi.“

Zamračím se. „Ne, vím, co jsem slyšel. Vím, co se dělo, co jsem cejtil. Ale jestli si myslíš, že jsem jen blázen, kterýmu už nadobro přeskočilo, tak prosím. Klidně si to mysli, je mi to jedno,“ vyhrknu uraženě a odpinknu nedopalek na opuštěný parkoviště.

„To si samozřejmě nemyslím, ale ani, že by existovali nějaký duchové nebo něco podobnýho. Podle mě je to blbost, jsi jen přetaženej.“

„Děkuju,“ zašeptám jí sotva slyšitelně do vlasů.

***

***