Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Petr Hošťálek

Motorkářův anděl strážný

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 10101. publikaci

Ilustrace Petr Hošťálek
Ilustrace na str. 90 Zdenek Pták
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Odpovědná redaktorka Dana Charvátová
Počet stran 160
První vydání, Praha 2025
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2025

ISBN 978–80–271–4424–2 (ePub)
ISBN 978–80–271–4403–7 (pdf)
ISBN 978–80–271–5601–6 (print)

Jestli nemáš anděla strážného
stejně rychlého jako motorku,
koukej ubrat!

Šalďák

Liberecké Šaldovo náměstí je, a vždy bylo, zapeklitý uzel. Tradovalo se, že je nejkomplikovanější křižovatkou ve střední Evropě – a není divu, když se i dneska o něm v plánu města píše, že „do něj ústí pět ulic z celkem šesti směrů“. Přiznávám, že moc nerozumím, jak může pět ulic ústit ze šesti směrů, natož abych tomu rozuměl v útlých pěti letech, kdy jsem se s jeho komplikovaností setkal poprvé. To bylo, když se mi podařilo umluvit maminku, že už jsem dost velký, abych šel poprvé nakoupit k Meinlovi sám, bez ní.

Svažujícím se náměstím shora procházela ulice 5. května s dvoukolejnou tramvají, protínající ho směrem k nedaleké „po vídeňském vzoru postavené“ radnici na náměstí Benešově. Napříč téhle trase tramvají strmě stoupala Sokolská ulice od pošty, která přes koleje dosáhla svého vrcholu, a odtud už mírněji (dnes jako Palachova) pokračovala dolů k zámku a kolem kina Moskva do Revoluční ulice a nejspodnějšího libereckého náměstí, Gottwalďáku. Když byl větší dopravní fofr, stával na tomhle překřížení rozpažený esenbák, protože z druhého rohu sem ještě ústil klesající konec Husovy ulice, a ve stejném místě kolmo vycházela Jablonecká, mířící kolem benzínky a sokolovny k serpentýně s Liebigovou vilou, od níž pokračovala dolů k Textilaně a doleva na Jablonec. Šaldovo náměstí prostě nebyla jednoduchá křižovatka a málokterý mimozdejší šofér se tu vyznal.

Meinl byl nevelký smíšený obchod hned pod Šalďákem, kam maminka chodila pro mlíko, kvasnice a běžné potraviny a mě od tří brávala s sebou. Vchod byl malinko pod úrovní chodníku, dovnitř se scházelo po pár schůdcích. Nad vchodem byl namalovaný černoušek s fezem a šálkem, ze kterého se kouřilo, a vevnitř pamatuji nejen prodejní pult, ale hlavně vlevo od něj plechové kulaté zásobníky, dole s lopatičkami. Ty mě zajímaly. Se zrnkovou kávou ani ne, ale ty s bonbóny!

Když se k Meinlovi mířilo z Jablonecké, kudy jsme chodili, muselo se náměstí zprava obcházet.

Liberec nebyl žádná vesnice s poloprázdnou návsí, nebo poklidná Stará Boleslav, kam jsme jezdili k dědečkovi a kde hrozilo nejvýš, že na vás zazvoní cyklista, zvyklý jezdit po chodníku. V Liberci byl tramvajový provoz a aut plné ulice, tak mě prvně pustila s bandaskou samotného až v pěti. Do kapsy mi dala potravinový lístek, dvě koruny a nějaké halíře. Přesně. A řekla, ať to neztratím.

Popadl jsem hliníkovou bandasku, do hlavy si uložil, že mám vzít půl litru, a už se těšil, jak až na mě přijde řada, důležitě podám přes pult ustřižený růžový papírek a peníze, a budu koukat, jak prodavač, o kterém jsem si myslel, že to je sám pan Meinl, plní naběračkou plechovou odměrku s ouškem (stejnou, jako měli i u benzínky na olej) a tu pak přelívá do naší bandasky.

Z kopce Klášterkou jsem nedočkavě utíkal a dole pak už klidněji pokračoval kolem sokolovny a benzínové pumpy. Chodil jsem tudy s mámou nesčíslněkrát. Ale tentokrát, v eufórii že poprvé sám, jsem ani nekoukal, co u benzínky tankuje za auťáky, a když jsem dorazil k náměstí, úplně mi vypadlo, že ho s mámou vždycky obcházíme. Pustil jsem se přímo přes, úhlopříčkou.

Asi v půlce se za mnou ozvalo tak děsné zaskřípání brzd a zahoukání, že jsem zkameněl. Auťáky jsem bezmezně miloval, už dávno skoro všecky značky znal, ale teď, v mžiku obklopen dorážejícími chladiči nejen osobáků, ale i nákladních oblud, jsem se rozbrečel. Zachránil mě esenbák, který si pro mě jak zelený anděl strážný doprostřed toho chumlu došel a se zvednutou rukou bezpečně vyvedl ven na chodník.

Dělat v tomhle místě dopravního orgána byl nebezpečný úděl. Stál těsně u kolejí, a když dal upažením v jejich směru volno, míjely ho řinčivě zvonící tramvaje zprava i zleva tempem, které bylo nezastavitelné. Zato když se blížila rámusící a hulící stojedenáctka zespod od zámku, zatímco proti ztěžka stoupal ohromný Škoda-Diesel autobus od pošty, musel strážník pořádně zatáhnout břicho, aby se mezi ně vešel, a kvůli čoudu na chvíli přestat dýchat. Ne každý měl na to, aby stál na onom místě pevně, s neochvějnou autoritou a celou směnu dával pokyny přesně jako gymnasta. Svisle vztyčenou rukou „pozor!“, vodorovným upažením napříč nebo v úhlu, a k tomu dlaní proti přikazovat „ještě čekej!“ nebo jejím kýváním loudu šoféra popohnat „přidej, přidej, koukej už z tý křižovatky vypadnout!“

To nebyla ranní desetiminutová rozcvička z rádia, kterou jsem jako malý neměl rád a kterou mi maminka spolu se stahováním peřiny denně otravovala dětství, ale několikahodinová těžká a nebezpečná dřina…

Teď jsem v té křižovatce stál před esenbákem zase, akorát mezitím uběhlo asi dvanáct let. Už jsem nebyl prcek a on andělíček strážníček. Teď už jsem i já byl účastníkem provozu a kvůli pokutám esenbáky dávno neměl rád. A taky už jsem v ruce nesvíral dřevěné držátko bandasky na mlíko, ale řídítka nervózní třiapůlky kývačky, půjčené od kamaráda Luboše z vejšky.

Luboš přijel studovat do Liberce z Děčína a byl jediný z kluků na koleji, který takovouhle zbrusu novou mašinu měl. Oba jsme hráli na kytary, chodili spolu po večerech zpívat pod okna dívčích internátů a měli rádi motorky. A jak to za mlada v přátelstvích bývá, co bylo jednoho, patřilo i druhému. Tak, když ze mě vypadlo, že mám domluvené rande v Červeném Hrádku u Jirkova, až nad Chomutovem, jen ucedil: „Vem si jáwu, je to daleko. Je rychlejší než speciálka číza tvýho táty…“

Teď už jsem byl z rande zpátky a jen ještě potřeboval v městě něco vyřídit, než se (jak jsem měl v plánu) pustím do mytí a leštění a pak mašinu vrátím. Esenbák stál rozpřažený proti, tramvaje za jeho zády právě přejely a já, protože jsem spěchal, se zařazenou jedničkou a zmáčknutou spojkou nedočkavě povrkával plynem.

V té chvíli povolilo spojkové lanko.

Třiapůlka uměla sakra zabrat! Ty necelé čtyři metry, co nás dělily, jsem nestihnul nic. Ani chňapnout za brzdu. Tak jsem orgána trefil přímo mezi nohy, nabral na přední blatník a přepadlého mi přes řídítka popovezl zády napřed kus dolů do Sokolské, než se mi bez té spojky podařilo vykopnout kvalt a jakž takž zastavit, abych ho ještě nepřejel, kdyby mi z toho blatníku spadnul.

Hned jsem se mu omluvil, že nechtě, ale zkroucený v předklonu jen ukazoval, že mám koukat k chodníku! Kývačky už naštěstí neměly číslo na hřbetě blatníku, s tátovou zetkou by byl dopadl hůř, ale stejně bylo jasné, že bude průšvih. Napadení úřední osoby si esenbáci nenechávali líbit a tohle tak přinejmenším vypadalo.

Liberecká úřadovna SNB byla jen o tři sta metrů níž, dole v odbočující ulici Pastýřské, kde jsem to znal odmala, protože když bylo nasněženo, tak se na služebním hřišti za jejich barákem skoro každou zimu jezdil motoskijering. Taky jsem si tam byl v patnácti pro první občanku a v sedmnácti pro řidičák. Bylo to zkrátka jen kousek, i pěšky blízko, tak pro mě byli se služebním stejšnem na Šalďáku v pár minutách. Jawa zůstala u chodníku, mě šoupnuli dozadu a už jsem se vezl.

Po půlhodině na vyměknutí přišli do výslechovky dva, kterým jsem řekl, že nešlo o napadení, ale jen selhání spojky. Pak byl chvíli klid, než někdo jawu ze Šalďáku přitlačil a technik v montérkách potvrdil vadné lanko. Jenže ti dva byli neoblomní – z toho se nevykroutím, protože za havarijní stav odpovídá řidič, tak se bude psát protokol o zavinění!

V té chvíli jsem se šprajcnul a technika žádal zavolat znovu. Spolu se mnou jim vysvětlil, že lanko vlastně neprasklo, ale vyškublo se ze zaletované koncovky. Taky potvrdil (a ukázal ruce), že černě špiní, takže je namazané a ne zanedbané, což jsem samozřejmě dobře věděl. Bowdeny jsme přece promazávali ani ne před dvěma týdny, grafitovou vazelínou v naší garáži. Spolu, já na tátově zetce a Luboš na jawě.

A pak jsem se zlomyslně zeptal, jestli je napadlo podívat se na rok výroby? Třiapůlka ještě nebyla ani rok stará, pořád v záruce, takže lanko mělo nejspíš vadu z výroby, ať stíhají fabriku! – A neodpustil si dloubnout, že to je tak vše, co jsem ochoten jim do protokolu podepsat.

Když jsem s nosem nahoru hrdě odcházel, potkal jsem na chodbě toho mnou potrefeného dopraváka. V tu chvíli bylo uspokojení, jak jsem ty dva utřel, pryč. Znovu jsem se mu omluvil, a že jsem ho nechtě nabral, je mi fakt líto.

Už nebyl v předklonu, i věděl, jak k tomu došlo, že schválně ne, a přijal podanou ruku.

Ani pak jsem esenbáky nemiloval a Pastýřské ulici se co možná vyhýbal, protože krom dopravky tam byla i Stb a obávaní tajní v dlouhých kožených kabátech, co jezdili po Liberci v nápadně černých čtyřdvéřových tudorech a jednom, taky černém, východoněmeckém bavoráku EMW.

S tím dopravákem jsem se ale řadu příštích let na Šalďáku zdravil. Už jsem dobře věděl, co za rizika jeho práce obnáší, a když jsem se pak doslechl, že zrovna jeho v srpnu šedesát osm někdo zranil hozenou dlažební kostkou, nebylo mi to fuk…

Hakl

Když mi bylo sedm, byly sotva čtyři roky po válce avětšinu kluků ze školy zajímaly kvéry. Vlese nad Harcovem, akdyž se vědělo kde, tak inad přehradou za Královým Hájem, se pořád ještě daly najít paraboly awaltry, které skoncem války vojáci wehrmachtu ve spěchu zahazovali, než se vzdali. Munice se válela všude spousta, tak ji kdekdo nosil po kapsách avyměňovat si patrony ahrát si na válku byla oblíbená klukovská zábava.

Že parabola je souměrná křivka sohniskem, jsme vůbec netušili. Otom se mělo učit až ořadu tříd později, vdeskriptivě. Od druhé třídy už jsme ale všichni věděli, tedy kluci, holky to nezajímalo, že se tak říká kloubové důstojnické pistoli luger pé nula osm parabellum. Aže walther pé třicet osm je pistole automatická, okteré se mezi Liberečáky říkalo, že ji za války vyráběli hned vedle, vjen dvacet kilometrů vzdálené strojírně vHrádku nad Nisou.

Já ale měl vhlavě jiné věci. Ne, že bychom obden taky nelítali po naší rozlehlé zahradě vArbesově ulici, nekryli se za stromy anehráli na vojáky. Jen nám jako zbraně stačily klacky místo mečů, nebo vlastnoručně udělané pistolky zkousku prkénka, krabičky od sirek akolíčku na prádlo, ze kterých se dalo střílet gumičkami máminých zavařovaček. Mě zkrátka víc než zbraně odjakživa zajímaly spíš auťáky amotorky, takže ztoho, co vLiberci po Němcích zbylo, mně nebraly jejich kvéry, ale vozidla.

Od strejdy Zdeňka jsem věděl, že nejlepší jsou bavoráky. Anejen od něj. Ani zatím nepříliš zkušenému klukovskému zraku nemohla ujít elegance jejich dlouhých štíhlých předků, vpředu sdvojicí oválných mříží amodrobílým znakem nad nimi. Zvlášť, když mi strejda jednou přinesl předválečný prospekt, kde byly idvousedadlové sporťáky, vzadu sefektně zakrytými koly! Od té chvíle neušel mé pozornosti ani jeden ztěch, co po Liberci jezdily.

Jenže když jsem slyšel tiché akultivované šumění jejich šestiválcových motorů aobdivoval nádherné linie nažehlených blatníků spuky jak usvátečních kalhot, ani ve snu mi nepřipadalo, že by ta krása mohla mít něco společného sválkou.

To mercedesky sjejich chromovanými maskami atrojcípými hvězdami na uzávěrech chladičů byly něco úplně jiného! Ty už nám podvědomí sválkou, černými uniformami avysoko zdviženými důstojnickými čepicemi esesáků spojovalo. Podobně jako tomu bylo ubojových kaďourů slisovanými plechovými dvířky arezervami naplacato na plochých předcích. Nenávisti kněmeckým vojákům byly plné noviny, školní osnovy iplakáty poválečných filmů…

Co ale bylo cítit válkou doopravdy, byly polopásy. To už vlastně nebyly auťáky, ale opravdickou hrůzu budící vozidla války! Vpředu sčumákem apředními koly předstírajícími náklaďák, ale vzadu stankovými pásy, vnichž se točilo spousta vzájemně se překrývajících kol. Vnitřní znich vedla pásy, zatímco zvenku přes ně běžela plechová kola vnější, dírovaná– bylo to jak pohled do vražedného hodinového soukolí, poháněného na každé straně předním ježatým kolem, jehožozuby to celé roztáčely.

Strejda Zdeněk iostatní dospělí chlapi těmhle obludám říkali „hakly“, tak my kluci taky.

Samozřejmě jsme nevěděli, že hakl znamená HKL, což byla zkratkaněmeckého Halbkettenlastwagen. Až když jsem se strejdy zeptal, vysvětlil mi, že to vněmčině znamená polopásové nákladní vozidlo.

Od té chvíle jsem nejen mohl dělat před ostatními machra, ale tím, že už jsem onich něco věděl, ztratily pro mě trochu ze své hrůzy.

VLiberci jich po válce jezdilo dost.

Pancéřové, které vypadaly jako pojízdné železné rakve, stály za plotem vkasárnách nad lázněmi aobčas se dva nebo tři za sebou prohnaly městem. Vpředu měly pro šoféra avelitele na koukání jen dvě mrňavé štěrbiny, okterých se říkalo, že jsou vnich tlustá neprůstřelná sklíčka.

Strejda onich tvrdil, že to fakt rakve jsou, ale především pro vlastní posádku, protože mají Maybach motory na benzín, který zatraceně snadno chytá! Ataky, že pancéřované jsou jen ze stran. Shora že jsou otevřené jak koupací vany, kam když se za války povedlo šikovně hodit granát, byli všichni Němčouři vevnitř vyřízení. Debatu ale obvykle končil, že teď už není čeho se bát: „Ty, co jezděj po Liberci, už patří armádě naší… “

Dva hakly menší, nepancéřované, stály vohradě uSprávy silnic. Měly obyčejný předek schladičem akapotou, ale žádné budky. Místo nich jen zapředním sklem prostor pro šoféra azávozníka krytýplachtičkou, avzadu korbičku tak na hromádku škváry advě lopaty. Nebyly větší než obyčejný nákladní garant ajezdily jen vzimě. Když napadlo tolik, že závějemi nemohly projet ani sypače, kterým to klouzalo (což bylo vLiberci každou zimu), dostaly dopředu pluhy avyrážely do serpentýn na Rudolfov, Bedřichov adál do kopců Jizerek, nebo přes Oldřichov vHájích do Raspenavy, Hejnic apřes Bílý Potok nahoru na Smědavu, odkud protahovaly cestu přes kopec, kolem přehrady Souš až dolů do Tanvaldu. Sjejich pásy je žádný sníh neměl šanci zastavit.

Jedno pozdní odpoledne jsem se vracel domů od dědy zdílny. Už mi bylo sedm, tak sám. Děda měl truhlárnu dole, vdlouhé ulici Na Bídě, která se spolu svyzděným korytem Harcovského potoka táhla od bývalé Liebigovy Textilany až skoro ke Gottwaldovu náměstí.

Vylezl jsem po dvakrát zalomených schodech do Oblačné avzal to nahoru kolem zadních vrat tiskárny. Tam stála vždycky bedna, do níž se vyhazovala vyřazená sazečská písmenka zlesklé liteřiny ajiný tiskařský odpad. Písmenka byla kničemu, ale někdy jsem vbedně nacházel izajímavé fotky zarchivu, po krajích počmárané, jak je měl grafik do novin oříznout, akdyž na nich byly auťáky zprvní republiky, nábožně jsem si je nosil domů apečlivě schovával. Tentokrát vní ale zajímavého nebylo nic. Tak jsem zamířil domů kolem kostela na náměstíčku Českých bratří, pak stoupající ulicí Božky Němcové ado prudkého kopce Sadovou. Dalo se doleva idřív, ulicí Komenského kolem školy, do které jsem chodil. To, když jsem chtěl ubenzínky kouknout, co zaauťáky zrovna bere benzín. Ale tentokrát jsem radši stoupal Sadovou až nahoru azahnul do Tyršovy, kde jsem před textilní průmyslovkou chodil kolem dřevěné budovy jízdárny sbarevně natřenou ohradou dráhy spřekážkami pro koně.

Jenže tentokrát stál proti jízdárně hakl!

Nepancéřovaný, ale tak veliký, že jsem takový viděl poprvé! Osmnáctitunový, ohromující. Mnohem větší než desetitunová stojedenáctka tatra, která pro nás byla symbolem toho největšího, co na silnicích jezdilo.

Byl pořád ještě německy feldgrau šedivý, na blatníkách nad předními koly ise zachovaným bílým značením, ke které jednotce wehrmachtu patřil, aválka zněj přímo čišela! Stejně jako ty dva menší ze Správy silnic itenhle byl otevřený, bez střechy. Za obří kapotou taky bylo před řidičem aspolujezdcem jen sklo vpůleném sklápěcím rámu, ale pak napříč lavice pro řady sedících Němců. Jedna za druhou, svykrojenými boky pro vyskakování jak udžípů. Do tohodle haklu se muselo vejít nejmíň dvacet fašounů isflintama aještě měl vzadu hák pro tahání kanónu!

Už se začínalo stmívat ata šedivá německá obluda tu stála zhasnutá aopuštěná vliduprázdné ulici. Nikde ani noha. Ajá najednou dostal pocit, že ji musím zničit! Na konci Husovy třídy nám přece ukazovali Henleinovu vilu, kde bylo protifašistické muzeum aděsivá gilotina ve sklepě, kterou prý popravovali odbojáře. Ave škole jsme denně slyšeli, co páchali Němci za válečné hrůzy! Tak si to zaslouží!

Otočil jsem se azačal prohledávat ulici. Potřeboval jsem aspoň dva pořádné hřebíky, do těch jejích předních kol! Nebo radši tři. Pro jistotu!

Vrátit se do dědovy dílny, tam by jich po šuplíkách bylo! Děda sice Němce taky nenáviděl, ale přesto jsem ten nápad zavrhnul. Nějak jsem vduchu tušil, že by se mu můj záměr nezamlouval.

Po silnicích ale bylo hřebíků dost. Rozhodně víc, než se tehdy šoférům líbilo, gumy se spravovaly na každém kroku. Jednak poztrácené zpodkov, protože koně pořád ještě jezdili,po Liberci rozváželi pivo auhlí, jednak izpopela, kterým se silnice achodníky vzimě sypaly. Vpopelu ale ležely pokroucené, žárem vyhřáté azrezivělé, protože byly znejrůznějších prken azbytků beden, kterými se topilo.

Dva jsem tak měl za chvíli, ale byly malé. Na tuhle obludu od pohledu nemohly stačit. Pořádné jsem našel až zpátky vedle té bedny utiskárny. Ležel tam kus latě, ze které tři čouhaly, fakt velké, páčením jen mírně ohnuté, aještě pořád lesklé. Ani trochu rezavé. Dalo dost práce, než jsem je zté latě šutrem vytloukl, akdyž jsem je na obrubníku rovnal, udělal jsem si pořádnou štěnici atrochu itekla krev. Pak jsem se khaklu vrátil.

Pořád nikde nikdo, tak jsem hřebíky zešikma zapřel mezi ujetou ulici ado hladka sjetý povrch předních pneumatik. Aještě přidal ity menší! Strach jsem přitom měl astražil je opatrně ze stran, přímo před kola bych byl nevlezl ani za nic.

Ještě jsem se pohledem zboku přesvědčil, že jsem je opřel ve správném sklonu, aby se zapíchly, aznovu jsem vpodřepu zkusil, že opravdu drží. Až pak jsem vrazil ruce do kapes anenápadně se začal loudat pryč.

Na to, aby se vulici otočil, byl hakl příliš velký. Musel dopředu, tak jsem odhadnul, že pojede, kudy jsem přišel. Sadovou dolů apak, aby objel blok, nejspíš zahne do Komenského. Ale to už určitě bude mít píchnuto ato jsem chtěl vidět!

Čekal jsem víc než půl hodiny auž byl nervózní, protože jsem dávno měl být doma. Hodinky jsem neměl, tehdy vnašem věku je neměl nikdo, anebylo koho se kolem zeptat. Ale pak se konečně ozval blížící se hukot motoru, provázený hrozivě narůstajícím řinčením pásů! Doběhnul jsem až kJablonecké, schoval se za roh akoukal, jak obří hakl před křižovatkou přibrzdil, aby se rozhlédnul, apak kolem mě smykem zatočil ase zasyčením zvýfuku vyrazil po Jablonecké adolů kTextilaně. Úplně normálka! Žádný píchlý kola!

Nerozuměl jsem tomu.

Že by to šofér před startováním obešel ahřebíků si všimnul, se mi nezdálo. Aže bych je dal špatně? Vždyť byly přece zešikma! Na jedné straně dva, na druhé jeden, aještě ty menší rezavé mezi tím!

Nerozuměli tomu ani kluci, když jsem jim to druhý den ve škole líčil. Dohadovali jsme se, druháci, vjakém úhlu měly být, aby to neselhalo azapíchly se, ale pravdu jsem se dozvěděl až ovíc než deset roků později. To, když už jsem kupoval bavoráka motocykl od jednoho důstojníka zlibereckých kasáren, těch nad lázněmi, kde měli hakly ve výzbroji až doosmdesátých let.