Dva dárečky

Jana Javorská

Jan Donnie Diviš

Kouzlo Vánoc

Bylo ticho takové, jaké se objeví jen koncem roku, mrazivé, přidušené sněhem, a přitom tísnivé v tom, co vědomě skrývá – blížící se Štědrý den.

Adam seděl u kuchyňského stolu a díval se z okna. Venku se ve zlatavém světle lamp pomalu snášely vločky. Kuchyň voněla cukrovím a skořicí, které pekla jeho máma, ale Adam se v tom všem domácím teple cítil paradoxně nějak sám. V hlavě mu zněla věta, kterou slyšel nezávisle od dvou kamarádek, i když každá ji podala trochu jinak:

„Na Vánoce budu sama, ale to je v pohodě.“

Jenže nebylo.

Nikdy není v pohodě být sám v době, kdy svět všem připomíná, že mají někam patřit.

U Kláry to její věčné „v pohodě“ znělo skoro jako omluva.

Často seděla v kavárně u malého stolku, kafe před sebou, učení rozložené na všechny strany. Dětský domov opustila před několika lety a od té doby se protloukala sama. Pracovala, studovala, odříkala si, co šlo. Vánoce jí však krutě připomínaly, že jediné světlo v jejím bytě je to, které si sama rozsvítí.

Naproti tomu Ema byla jiná — v očích měla vzdor, který se v člověku zrodí z odmítnutí. Tvrdila, jak moc je jí jedno, že bude opět sama, a vůbec nic jí nechybí. Jenomže Adam moc dobře věděl, jak dlouho se musí jeden přemlouvat, než takovouto větu dokáže vyslovit nahlas.

Netušil, co udělá. Obával se, co si budou myslet o jeho nápadu strávit večer všichni společně u něj doma s rodinou. Jen cítil, že svět by měl být někdy laskavější, než je.

Dopil zbytek vychladlého čaje a vzdychl. Musel našlapovat opatrně, aby děvčata nevylekal nebo nerozzlobil. Potřeboval, aby souhlasily obě dvě a nedaly mu košem. V mysli se mu začal rodit plán, jak by si svátky mohly užít i ty dvě věčně osamělé duše.

„Jdu se na chvilku projít,“pronesl spíše pro sebe a vyrazil do tmy.

Venku mezi sněhovými vločkami mu došlo, že by mohl zajít do kostela a vyslat k bohu malou modlitbičku, která by mu pomohla udělat ten první krok k malému vánočnímu zázraku. Nebyl sice věřící, ale blížící se období svátků k tomu tak nějak samo vybízelo.

Klára

Klára seděla u okna svého malého bytu a koukala ven. Sledovala vločky, vršící se jedna na druhou. Sníh pomalu padal a pokrýval střechy kolem. Na parapetu stál hrnek s kávou, ale nebyla to ta vůně, která by ji zahřála. Spíš jí připomínala, jak moc je sama.

Ema

Adam

Vánoční romance

Copyright

Česky