T. M. LOGAN

the curfew

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa a události

jsou buď výsledkem autorovy představivosti, nebo jsou smyšlené 

a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, 

žijícími nebo zemřelými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Copyright © T. M. Logan, 2022

All rights reserved

Translation © Libuše Čižmárová, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-404-5

Pro skvělou manželku Sally
od nejšťastnějšího chlapa na světě.

Šťastné 25. výročí

Jen moudrý otec zná své vlastní dítě.

William Shakespeare, Kupec benátský

Nechat někoho odejít je těžké.

Možná to nejtěžší.

Víc než to: někdy je to nemožné.

Protože někdy to ohrožuje všechno, co milujete, všechno, co jste.

Ale udělat něco jiného by znamenalo ztratit kus sebe sama. Navždy.

Řešení neznám.

Asi proto jsme tak dopadli.

NEDĚLE 2. ČERVNA

1

Měl jsem vědět, že něco není v pořádku.

Měl jsem to tušit. Cítit to ve vzduchu, jako hromadící se tlak před bouří, onen těžký, nabitý chlad.

Byl jsem ostatně jeho otec. Jeho první obranná linie. A poslední.

Ale v té chvíli, pár minut po třetí hodině ráno, jsem věděl jen to, že jsem vzhůru.

Snad to byl nějaký zvuk zvenčí, co mě vyrušilo ze spánku, hlas lišky, možná kočka. Cosi jiného. Ale teď je jen ticho v teplé, inkoustové temnotě ložnice, obě okna jsou otevřená, půlka tenké letní přikrývky odhrnutá. Můj telefon na nočním stolku mlčí, zář displeje mě na okamžik oslepuje, jak pátrám po zprávě od syna. První z našich tří základních pravidel: za prvé – pošli zprávu, kde jsi. Hned pak následuje za druhé – dodržuj večerku, a za třetí – buď s kamarády. Neříkáme Connorovi, aby nepil, protože povídat tohle teenagerovi se jeví jako cvičení v marnosti. Stane se to, ať řekneme cokoli, takže bychom se stejně jen mohli naučit s tím žít, hlavně aby zůstal v bezpečí.

Od syna žádná zpráva.

Ale po pravdě, spíš by napsal mé ženě.

Ta zdravě spí vedle mě, její tichý dech se ve tmě ozývá v pomalém, uklidňujícím rytmu. Pokládám telefon zpátky a znovu zavírám oči. Z nás dvou jsem vždycky já spal tvrdě. Laura by Connora uslyšela, kdyby přišel. Jeho večerka byla o půlnoci. Dřív než u jedněch, později než u jiných. V běžný sobotní večer by to bylo v jedenáct, ale první víkend po zkouškách o jeho letních prázdninách mohl být trochu volnější.

Myslím, že teď by měl být už několik hodin doma.

A pak prostě nemůžu znova usnout. Moje mysl vystartuje, kolečka se točí, myšlenky mě zavádějí sem a tam. A z nějakého důvodu potřebuju do koupelny. No, to jsou radosti středního věku. Sklouznu nohama z postele, zlehka našlapuju přes podestu do koupelny a pak za sebou tiše zavírám dveře.

Cestou zpátky, nahoře na podestě, si všimnu, že je tam víc světla, než by mělo být. Jediná žárovka vrhá bledé stíny dole v hale.

Světlo na zápraží stále svítí.

Connor ho měl po příchodu zhasnout. To jsme mu vždycky říkali. Zhasnuté světlo na zápraží znamená, že víme, že jsi doma, oukej? Nezhasnuté světlo znamená… nejspíš nic. Prostě zapomněl, nic jiného v tom není. Šestnáctiletí na takové věci zapomínají.

Sejdu po schodech do haly, dlaždice mě studí do bosých nohou, a světlo zhasnu. Hala se znovu propadá do naprosté temnoty. Vteřinu stojím, mžourám, jak se mé oči pomalu přizpůsobují, u paty schodiště se držím známého dřevěného zábradlí.

Když jsem zpátky na podestě, jdu k malému točitému schodišti, které vede ke Connorově pokoji ve druhém patře, poslouchám.

Dům kolem mě mlčí.

Prostě jen nechal světlo na zápraží svítit, to je všechno. Pořád nechává rozsvíceno, dveře nezamčené, talíře neumyté, rolky od toaletního papíru prázdné, na podlaze své koupelny nechává ležet mokré ručníky. To prostě teenageři dělají.

Ale… jsem vzhůru. Mohl bych docela dobře zkontrolovat, jestli je doma.

Jdu pomalu nahoru po schodišti, které se stáčí doprava a pak zase doprava, vynechávám třetí schod odshora – ten vrzavý – a pak opatrně vystupuju na podestu. Dvoje dveře. Po straně volný pokoj a na konci Connorův, zaujímající dvě třetiny horního podlaží pod svažujícími se střešními okapy.

Dveře jeho pokoje jsou pootevřené a já do nich opatrně zatlačím, udělám krok dovnitř a vítá mě známý odér letního potu, tenisek a deodorantu, držícího se někde vespod. Zemitý zápach nevypraného oblečení a napůl snědeného sendviče, který se schovává na talíři pod postelí. Spousta rozházených věcí na podlaze – džíny, boty, talíře a hrnky – vše ve tmě utlumené do neurčitých tvarů.

Mžourám do stínů pokoje. Lituju, že jsem si z nočního stolku nevzal brýle, ale i tak dokážu rozeznat jeho známou siluetu: dlouhé končetiny roztažené pod lehkou přikrývkou, tmavé vlasy na polštáři. Už to není kluk, ale zatím ani muž. Celé mé tělo se uvolní úlevou. Connor je v posteli. Doma. V bezpečí. Samozřejmě.

Najednou mě sevře nostalgie za ta léta, kdy jsem mu každý večer četl příběhy na dobrou noc, když ještě byl mým malým stínem. Byli jsme nerozluční, otec se synem při fotbálku na zahradě, u videoher, Mistra Beana a Hvězdných válek a u úplně každého příběhu Roalda Dahla, které jsme oba znali nazpaměť. Teď raději tráví čas se svým bratrancem, kamarády a většinou se svěřuje mámě. Patrně protože je méně kritická. Dobře ho zná a neodsuzuje ho. Ne že by mu promíjela, ale poslouchá, aniž by mu skákala do řeči, k čemuž mám sklon já. Teď mám pocit, že mu pořád stojím za zadkem, ale stále víc jsme jako lodě, které se v noci jen minou, a někdy uplyne několik dní, aniž bychom si vyměnili víc než pár slov. Buď je ve svém pokoji, zamčený v koupelně nebo odpovídá jednoslabičně u jídelního stolu. Nebo je venku.

Ale v neděli ráno ve 3:09 na ničem z toho nezáleží – protože můj chlapec je doma. Je ve svém pokoji, ve své posteli, tam, kde má být. Všechno je v pořádku. Krátce stojím ve dveřích a mžourám do stínů na siluetu svého spícího syna.

V té chvíli nemám tušení, jak moc se mýlím.

Protože jsem měl vědět, že něco v pořádku není. Měl jsem to tušit.

Ale netušil jsem to.

Dokud nebylo příliš pozdě.

2

Spím přerušovaně a probouzím se ze snu, v němž jsem přesvědčen, že vchodové dveře jsou otevřené. Jdu je zavřít, ale sen napůl pokračuje a dveře se vzdalují, na kliku nemůžu dosáhnout.

Když jsem osprchovaný a oblečený, Laura už si zaběhala a je zpátky, tváře červené, telefon připnutý k paži, dlouhé kaštanové vlasy sepnuté do ohonu. V kuchyni mi podává šálek čerstvě uvařené kávy z přístroje Nespresso a sama přitom upíjí z vlastního.

„Dvojitá,“ říká. „Zdá se, že ji potřebuješ.“

„Díky.“ Káva je silná a tmavá, její vůně mi rozšiřuje zorničky ještě dřív, než mi kofein dorazí do žil. „Vypadám tak zle?“

„Jen žertuju, vypadáš čerstvý jako sedmikráska.“

„O tom pochybuju,“ říkám tiše. „Slyšela jsi včera večer Connora přijít domů?“

Sedá si ke kuchyňskému stolu a začíná si rozvazovat běžecké boty. „Poslal mi zprávu. Ty jsi spal. Proč?“

„Asi se zlepšil v plížení potmě,“ říkám. „Vůbec jsem neslyšel, když vešel do domu.“

„Protože jsi zase chrápal.“

„Já jsem nechrápal.“

„Už jsem se tě chystala trochu kopnout, když ses obrátil.“

Usměje se na mě. Jsme spolu víc než dvacet let a stále neumím poznat, kdy mě balamutí. Zvlášť hned po ránu. Znovu se napiju kávy, hrnek držím v obou dlaních a opírám se o snídaňový pult. Laura už otevřela dvojité francouzské okno na terasu, s mírným větříkem proniká dovnitř vůně posekané trávy a květin, což slibuje další dokonalý den uprostřed léta. Obloha je čistá, modrá, bez mraků.

„Ale dodržel Connor večerku, že?“ ptám se.

„Jak říkám, ve dvanáct mi poslal zprávu, že je zpátky.“

„Ale vlastně jsi ho neslyšela přijít, že?“

Udiveně se na mě podívala. „Ještě nikdy večerku neporušil, ne? Řekl, že přijde ve dvanáct, a udělal, oč jsme ho požádali. Já mu věřím.“ Zavrtěla hlavou. „Víš, je tady doba, kdy mu oba prostě musíme věřit, Andy.“

Rozvázala si tkaničky bot a začíná svá uvolňující cvičení tím, že pokládá jednu opálenou nohu na okenní parapet a natahuje se, aby se dotkla prstů.

Do kuchyně vcupitá Toffee, náš pejsek cavapoo, s vodítkem v tlamě a pokládá mi ho k nohám jako posvátnou oběť. Posadí se s vyplazeným jazykem, hledí na mě velkýma čokoládovýma očima a pomalu zametá ocasem po kuchyňské podlaze.

Podrbu ho mezi ušima v kudrnaté, slámově zbarvené srsti.

„Já vím,“ říkám. „Vím to. Opravdu mu věřím. Jen nechal přede dveřmi svítit světlo.“

„Pokud nás netrápí nic jiného, vedeme si myslím dobře.“

Proti tomu jsem vlastně nemohl nic namítat. A nechtěl jsem přiznat, že jsem byl ve tři našeho syna zkontrolovat, protože to bych vypadal ještě víc paranoidně. „Takže kam myslíš, že včera večer šli?“

„Asi do Beacon Hill Woods.“

Zatímco jsme povídali, Toffee zmizel. Teď se vrací s řádně rozžvýkaným tenisákem, pokládá mi ho k nohám vedle vodítka a opět ke mně zvedá oči.

„Za chvilku, hochu.“ Podrbu ho pod bradou. Znám Beacon Hill Woods docela dobře – je to jedno z Toffeeho oblíbených míst – ale byl jsem tam vždycky jen ve dne. „Co tam nahoře vůbec dělají v noci?“

Je to rétorická otázka; oběma je nám to celkem jasné. Connor a jeho bratranec Zac jsou v tom přechodném věku, kdy jsou ještě příliš mladí na to, aby je obsloužili v hospodě, ale zase příliš staří a neklidní, než aby posedávali v sobotu večer doma. Někteří jejich kamarádi mají falešné doklady, na nichž je uvedeno, že je jim osmnáct, typicky od nějakého staršího kámoše, který jim půjčil, prodal nebo daroval provizorní řidičák s fotkou dost obecnou na to, aby jim v hospodě nalili. Ale to byla výjimka, ne pravidlo. Jinak to byly jen domácí večírky, oslavy narozenin, neplánované sešlosti, když rodiče nebyli doma – nebo Beacon Hill Woods.

Toffee teď sleduje každý můj pohyb, stříhá ušima, kdykoli udělám nějaké gesto směrem ke dveřím. Nakonec zvedám vodítko a on jednou šťastně štěkne na souhlas. V hale sedí se zkříženýma nohama na pohovce má dcera Harriet v pyžamu, na němž se skví Tým Nebelvír, a ujídá z misky čokoládové lupínky. Na uších má jako obvykle protihluková sluchátka a vedle sebe notebook. Na malém klíně se jí roztahuje náš kocour Pablo s packami ve vzduchu.

„Harry? Beru Toffeeho na procházku, nechceš jít taky?“

Ani náznakem nedá najevo, že si je vůbec vědoma mé přítomnosti, sluchátka ji blokují před světem. Brzy bude teenagerka, ale stále je moc malá a útlá, už je pozadu za vysokými holkami ze třídy a ani vzdáleně se nezajímá o šaty nebo mejkap nebo TikTok či jiné věci, se kterými podle mě dívky jejího věku začínají. Možná je to všechno už za rohem. Ale teď se zajímá jen o šifrovací kluby, Minecraft a své mazlíčky, nosí džíny a trička, jednou důrazně odmítla vzít si na sebe sukni, protože je moc hubená, a dosud nezměnila názor. Trvá na krátkém chlapeckém střihu zrzavých vlasů, aby jí nenarostly moc kudrnaté. Zdá se šťastná ve své vlastní kůži a to mi stačí. Je to enigma, záhada, ta naše Harry, tak tomu říká manželka. Trochu výstřední, říká moje máma.

„Harry?“ ozývám se znovu poněkud hlasitěji.

Zvedne si sluchátko z jednoho ucha a podívá se na mě. „Povídal jsi něco?“

„Jdu ven se psem, nechceš jít se mnou?“

„Nechci vyrušit Pabla,“ odpovídá a drbe ho malou rukou na břiše. Pokud by to udělal někdo jiný z rodiny, Pablo by mu ukousl ruku až u lokte; ale u Harriet jen tiše přede a hrbí hřbet, jak chce víc.

Ukážu na notebook vedle ní na pohovce.

„Na co se díváš?“

„Na věci. Na YouTube.“

„Na věci? To zní zajímavě.“

„Pokud to musíš vědět, je to video celosvětově známého hackera, který vysvětluje, jak pronikl do přísně tajné ruské databáze.“

„Páni.“ U dveří se zastavuju. „Vážně?“

„Ne, tati,“ říká s povzdechem. „Jen nějaké TED talks*.“

* TED Talks, záznamy z vystoupení na platformě TED (Technology, Entertainment, Design), ke kterým jsou zváni hosté z různorodých oblastí vědy, techniky, umění, designu, politiky, vzdělání, kultury, byznysu, ale i občanští aktivisté a lidé, jejichž životní příběh může ostatní inspirovat. (Pozn. překl. Viz Wikipedia)

Znovu si nasadí sluchátka na uši a stiskne na obrazovce tlačítko play.

Laura v kuchyni připravuje toasty, pod praskavými zvuky jejího nože, kterým krájí křupavý chléb na půlky, tiše brumlá rádio.

„Snídaně,“ říká a vráží mi do ruky tlustý krajíc namazaný ostružinovým džemem. „Jdu se rychle osprchovat.“

„Díky.“ Ukousnu si kus chleba, džem se mi sladce rozplývá na jazyku, a volnou rukou si přehazuju Toffeeho vodítko přes rameno. „Uvidíme se za hodinu.“

Jdu po kostkové dlažbě příjezdové cesty k sousedovu domu, kolem jeho předního trávníku hustého letním porostem, z něhož vyrážejí narcisy. V duchu si poznamenávám, že sem někdy v příštích dnech mám přijet se sekačkou. Stisknu tlačítko zvonku a chvíli čekám, nastává známá pauza, kdy se zdá, jako by dům zadržoval dech, pak se odkudsi z hloubi domu ozve tenký hlásek.

„Kdo je to?“

Nakloním se blíž k modrému a červenému sklu ve vstupních dveřích. „To jsem jen já, Arthure.“

„Za moment jsem u tebe.“

Na konci haly se objeví matný obrys postavy a začne se přibližovat, pomalu, pak se dveře se zaskřípáním otevřou. Byly časy, kdy jsme Arthur a já byli stejně vysocí, ale léta mu zkřivila záda a ohnula ramena, takže teď na mě hledí zespodu a oběma rukama se opírá o hůl. Kdysi učil v bakalářském studiu právo a už je víc než dvacet let v důchodu, ale pohled jeho bleděmodrých očí je ostrý jako vždy.

„Dobré ráno, mladý muži.“ Přestože je už takhle brzy ráno horko, má na sobě dlouhé volné kalhoty, košili s dlouhým rukávem a tmavomodrý svetr.

„Dobré ráno, Arthure,“ říkám a Toffee mi poslušně sedí u nohou. „Beru psa do parku, tak jsem myslel, že by se k nám Chester možná rád přidal.“

Oficiálně je Arthur jedním z mých pacientů, ale jako staří lidé se ke svému praktikovi staví váhavě, takže rád takhle dohlédnu na to, jak se mu vede. Jeho žena Marjorie ho kdysi dokázala přemluvit, aby se objednal, pokud to bylo potřeba, ale co o ni přišel, je víc tvrdohlavý, když má požádat o pomoc s neduhy obvyklými v jeho osmaosmdesáti letech. Nespavost je boží způsob, jak co nejvíc využít čas, který ti zbývá, říkal mi rád.

Pro mě a pro Connora bylo běžné vzít brzy zvečera po práci a po škole oba psy ven, třebaže v poslední době to stále víc dělám já.

„Máš dost mlíka a chleba, a čajových sáčků?“ ptám se a ukazuju ke kuchyni. „Můžu něco vzít na zpáteční cestě, jestli něco potřebuješ.“

„Ne, myslím, že mám všeho dost, díky, Andrewe.“

„A jak to máš s whisky?“ Zazubím se na něho.

„Mám jí dost, aby mi vydržela do apokalypsy.“ Mrkne na mě. „Nebo dokud Southend United nevyhraje první ligu, podle toho, co přijde dřív.“

Ztuha se otočí, pískne a já okamžitě slyším tiché klapání tlapek na parketové podlaze. Za okamžik přiběhne chodbou černobílá kolie, vrtí ocasem. Chester je větší a starší než Toffee, oba psi mají jako vždy radost, že se vidí.

„Dobře, Chestere.“ Pes poslušně sedí, když mu jeho majitel skvrnitýma rukama připíná k obojku vodítko. „Buď hodný chlapec a doktora Boyda nezlob.“

„To Toffee zlobí.“ Beru od něj Chesterovo vodítko. „Naštěstí je příliš pomalý, než aby něco chytil.“

Arthur se zašklebí nahoru na oblohu a jednu ruku si přitiskne dolů na záda. „Dneska bude zase horko.“

„Začne to brzo, že?“

„To vždycky,“ říká. „Ale dneska bude větší horko, než bych si pomyslel.“

„Takže se brzo uvidíme.“ Oba psi teď sedí a netrpělivě ke mně zvedají oči. „Tak pojďte, vy dva.“

Chystám se otočit, když ke mně znovu dolehne Arthurův tenký hlásek.

„Jak se má ten váš kluk?“

„Connor? Moc dobře, díky. Je rád, že škola skončila.“

„Dneska bude vyspávat, co?“ Říká to nenuceně, jako by si chtěl ještě trochu popovídat. „Totiž, po takové dlouhé noci.“

Není v tom žádná zloba, žádný posměch, jen cosi v tónu jeho hlasu mě zastaví. Jako by věděl něco, co já ne.

Uklidni se. Jsi směšný.

„Začínají mu letní prázdniny, Arthure,“ říkám a přiměju se k dalšímu úsměvu. „Je po zkouškách a vyspává se každý den.“

Když pro psy otvírám kufr auta, stojí jako zarámovaný ve dveřích, a jak vyjíždíme od domu, zvedám ruku na pozdrav.

V půli cesty do parku mi zazvoní telefon, na handsfree displeji mého auta se ukazuje číslo mého bratra.

„Ahoj, Robe, jak se vede?“

Neztrácí čas zdvořilostmi. „Je tam Zac?“

„Zac? Ne. On ne…“

„On u vás nespal?“

„Ne. Co se děje?“

Naši synové si vždycky byli blízcí, vyrůstali jako žáci jedné školy a hráli pro stejná fotbalová mužstva. Connor jako spolehlivý pravý zadák, pevný a seriózní, který se nebál vrhnout se do ostré potyčky; jeho bratranec Zac jako rtuťovitý útočník, rychlý a schopný, s pytláckým instinktem pro gól. Na hřišti byli sice rozdílní, ale vždycky k sobě lnuli jako dvě půlky jedné osobnosti. Byli si blízcí jako sourozenci – dokonce i vypadali jako bratři, ale neprali se.

„Neviděl jsi ho dneska ráno?“ ptá se bratr. „Nezastavil se?“

„Včera večer byli s Connorem spolu, ale dnes jsem Zaca neviděl, ne.“

„Sakra,“ říká tiše.

Pocit nejistoty mi přejede dole na zádech. „Co se děje?“

Na druhém konci linky slyším nadechnutí, pak roztřesený výdech.

„Včera se nevrátil domů.“

3

Trvá mi chvíli, než strávím, co mi bratr říká. Mezi námi nejsou ani dva roky a já jsem k němu vždycky vzhlížel, vždycky jsem se na něho mohl spolehnout, na Roba, svého staršího sourozence, pevného jako skála, když jsem ho potřeboval. Ale teď je jeho hlas prázdný, bez výrazu, slova přicházejí tak rychle, že téměř padají jedno přes druhé.

„Zkoušel jsi jeho mobil?“

„Ovšem,“ odsekne, na lince praská napětí. „Včera večer jsem dostal zprávu, že možná půjde na Beacon Hill, ale teď mu telefon jen vyzvání. Ráno jsem vstal a v hale nebyly jeho tenisky. Byl jsem se podívat v jeho pokoji a jeho postel byla prázdná, nespal v ní. Kdy se vrátil Connor?“

Vzpomínám, co říkala moje žena.

„Ve dvanáct.“ Odkašlu si. „To je jeho večerka.“

„Zmínil se o Zacovi?“

„Ještě jsem ho dneska ráno neviděl.“ Přemýšlím, jestli mi dnes v noci něco neuniklo, nebo dnes ráno, hledám nějaké vodítko, kde by mohl můj synovec být. „Řeknu Lauře, aby šla Connora vzbudit a zeptala se ho. Jistě se objeví, Robe, nejspíš zůstal u někoho doma a zapomněl ti to říct.“

„Zkoušel jsem volat několika rodičům jeho kamarádů, ale nikdo ho neviděl. Nemáš číslo na Isaacova tátu? Nebo Willovu mámu?“

Signalizuju a zajíždím na autobusovou zastávku, kontroluju, jestli je za mnou mezera mezi auty.

„Laura je asi bude mít,“ říkám. „Povím jí, aby ti poslala zprávu.“

„Jedu teď na Beacon Hill, porozhlédnout se tam.“

„Přijedu za tebou. Jsem teď –“

Ale už zavěsil.

Volám manželce na mobil a poslouchám, jak šestkrát zazvoní, pak přejde na záznamník. Zavěsím a zkouším to znovu.

„Zvedni to!“ říkám telefonu. Když se zvonění znovu přepne na záznamník, opožděně si vzpomínám, že se chtěla jít osprchovat. Posílám jí zprávu, aby zavolala rodičům, kteří by mohli něco vědět, a poslala Robovi čísla, o něž žádal.

„Jedu za ním nahoru na Beacon Hill, pomoct mu. Zavolej, až tohle dostaneš. A vzbuď Connora,“ říkám. „Mohl by něco vědět.“

Zavěsím a přesvištím přes celou šířku silnice, abych se rychle otočil do protisměru.

O pět minut později sjíždím z hlavní silnice nahoru na výmolovitou cestu podél hřbitova, celou dobu stoupám. Zaparkuju na malém obratišti kousek od vrcholu, vedle bratrovy zablácené mazdy, a vypustím psy z kufru. Po zanořené silničce je držím na dlouhém vodítku, po pár stech metrech opouštíme asfalt a odbočujeme doleva nahoru po stráni do otevřeného pole nějakého farmáře, na dobře prošlapanou stezku vedoucí skrz po pás vysokou pšenici, která se kolébá v lehkém ranním větříku. Na druhém konci pole je vstup do Beacon Hill Woods, několika set akrů vzrostlých dubů, jasanů a buků, jež se v plné zeleni tyčí proti azurové letní obloze.

U vstupu do lesa jsou dvě stezky, jedna vede přímo dopředu a druhá se stáčí doleva. Mířím rovně, psi přede mnou poskakují od jednoho stromu k druhému. Tady nahoře je chladno a ticho, je slyšet jen cvrlikání nějakého drozda kdesi vysoko v klenbě z větví. Stezku tvoří pruh ušlapané půdy mezi stromy, hnědočervená hlína spečená dotvrda letním sluncem. Člověk udělá dvacet kroků a už je ve zcela jiném prostředí, ve světě pryč od města, od silnic a domů, od normálnosti. Asi proto to tady teenageři tak milují.

Bratra najdu až hluboko v lese.

Je přikrčený hned vedle stezky. Vrtá se v ještě kouřícím popelu z ohně, uprostřed něhož leží tři tlusté větve, které zcela neshořely. Jak se blížím, zapraská mi pod botou nějaká větev a on náhle vstane a prudce se otočí.

„Ahoj Robe,“ říkám. „Už jsi se dověděl něco o Zacovi?“

Vrtí hlavou. „Zatím ne. Mluvil jsi s Connorem?“

„Když jsem odcházel, byl pro svět mrtvý, ale Laura už ho budí a volá nějakým rodičům. Nezkoušel jsi volat Cruickshanks nebo nějakým jiným klukům z fotbalu?“

„Volal jsem všem, kteří mě napadli.“

Spouští ze mě oči, má stisknuté zuby a řekl bych, že se snaží nasadit statečný obličej. Na čele má ustarané vrásky, oči schované za slunečními brýlemi, na bradě husté tmavé strniště. V naší rodině jsme si moc nepotrpěli na objímání, ale teď mu položím ruku na rameno a stisknu ho.

„To bude v pořádku, Robe,“ říkám. „Než se naděješ, bude zpátky doma u vás a vrhne se na ledničku. A ty mi musíš slíbit, že mu nebudeš moc nadávat, oukej?“

„Oukej,“ říká stísněným hlasem. Snažím se ho uklidnit a poplácám ho po rameni, které je tuhé napětím. „Nejspíš zaspal u nějakého kamaráda a telefon se mu vybil. Možná u holky?“

„Zmínil se Connor, že by měl Zac holku?“

„Já jsem ten poslední, s kým by o tom Connor mluvil.“

„Totéž je u mě, jen mě odbude, když se na něco takového zeptám.“ Mžourá mezi stromy. „Mluvil někdy o Emily Ruskinové?“

Otočím se a sleduju jeho pohled. „To jméno mi zní trochu povědomě. Proč se ptáš?“

„Určitě se o ní nedávno zmínil, ale nemůžu si vzpomenout, v jaké souvislosti. Nemáš telefon na její rodiče?“

Vytáhnu telefon a píšu ženě zprávu s touto otázkou. Pokud jde o školní sítě, je mnohem lépe v obraze než já. Odpojím oběma psům vodítka a Toffee zamíří do podrostu, horlivě čmuchá a vrtí ocasem. Chester zůstává jako vždy blíž u mě, našlapuje pomaleji od stromu ke stromu, číhá na veverky. S bratrem se vracíme na stezku, jeden za druhým jdeme dál do lesa a díváme se po nějakých známkách toho, že tady byli teenageři, jestli tu neodhodili nějaké láhve nebo plechovky nebo cokoli jiného, co by zůstalo po jejich večírku k ukončení zkoušek.

„Ty si vážně myslíš,“ říkám, „že tu Zac mohl zůstat celou noc?“

Rob pokrčí rameny. „Je teplo, noci jsou krátké a se školou je na léto konec.“

„To je jedno, neřekl by ti aspoň, kde bude?“

Bratr si sundá sluneční brýle, nepřítomně je otírá lemem košile a já si teprve teď všimnu, jak unaveně vypadá. Tmavé půlkruhy pod zarudlýma očima, pleť v letním slunci popelavě bílá. Zdá se, že se moc nevyspal; jako by byl většinu noci vzhůru.

Znovu si nasadí brýle a zadívá do lesa.

„Už tady nahoře byl,“ říká. „V dubnu.“ Jako by chtěl říct víc, ale odmlčí se. Nemusí větu dokončit; já vím, co má na mysli.

V dubnu. Po pohřbu.

„Přes noc?“ ptám se tiše.

Bratr zachmuřeně přikývne.

„Udělal si malou skrýš z větví, jako brloh. Vzal si nůž a spacák a nějaké jídlo. Vrátil se ve čtyři ráno, promočený a napůl zmrzlý. Hrozně jsem mu vynadal, pak jsme na sebe vzájemně jen křičeli. Říkal, že chtěl být sám, kde ho nikdo nenajde. Myslel jsem, že možná…“ Tvrdě polkne, u boků tiskne ruce v pěst. „On už není ten samý kluk, Andy. Co přišel o mámu. Změnil se, nemluví se mnou, jen se tváří, že se ho teď nic nemůže dotknout, jako by si kolem sebe postavil tvrdou ulitu, kterou nic nemůže proniknout. Nevím, co mám dělat, jak se k němu dostat.“

„To místo, kam šel tehdy, ten brloh, ten jsi zkontroloval?“

Bratr pomalu přikývne. „Nic.“

„Najdeme ho. Slibuju.“

„Co když nechce, aby ho někdo našel?“ Mluví tišeji, jako by se dokonce bál vyslovit ta slova nahlas. „Může být kdekoli.“

„Zkoušel jsi ,Najdi můj telefonʻ? Můžeš vystopovat místo, kde se nachází. Na Connora jsem to jednou nebo dvakrát zkusil.“ Jednou nebo dvakrát. Jen malá lež.

„Zablokoval to. Povídal, že je to bizarní a ujeté, když se můžu podívat, kde je. Jako bych byl nějaký stalker.“

Chci ho ještě trochu uklidnit, poskytnout mu malinko útěchy, ale vím, že to ho vlastně nezajímá. Jen chce zpátky svého syna. V jeho situaci bych se choval stejně.

Jdeme dál, oba ho voláme.

„Tady musí být v noci tma jako v pytli,“ říkám. „Jak můžou něco vidět?“

„Myslím, že právě o to jde.“ Ukazuje na další zčernalé poleno nedaleko stezky, pak kruh kamenů položených jako provizorní ohniště. „Ale měli několik ohňů. A asi i světla z mobilů.“

Toffee vyběhne z podrostu, v tlamě větev dvakrát větší, než je sám, za ním se táhne hromada listí a větviček. Složí větev k bratrovým nohám a s prudkým oddechováním si sedne. Rob popadne menší klacek, hodí ho a dívá se, jak Toffee vyráží, aby ho přinesl.

„Mám starost, Andy. Co když udělal nějakou hloupost?“

Vytáhnu z kapsy telefon.

„Můžeme… zapojit do toho policii?“

„Ne,“ říká rychle. „To ne. Zatím ne.“

„Pojďme nejdřív ještě trochu dál do lesa,“ říkám. „Dokud jsme tady. Pak vymyslíme, co dál, oukej?“ Ukážu mezi stromy, půda směrem od nás trochu klesá, pak zase stoupá. „Ty půjdeš na další vyvýšeninu a pak se otočíš doprava. Když já půjdu dál tady po stezce a pak zamířím doleva, sejdeme se tamhle na tom kopečku.“

„To zní jako plán.“

Vydává se ze svahu dolů, ale ujde jen pár kroků a zase začne volat syna.

„ZACU!“

Jeho hluboký hlas přeskakuje a odráží se ozvěnou, pak se mezi stromy vytratí.

Krátce nato najdu klíče.

4

Stezka se rozděluje a rozšiřuje v mýtinu, na zemi leží pár polen otočených konci k sobě, mezi nimi se povalují prázdné plechovky a láhve. Chester k tomu běží, aby dobře očichal zbytky dalšího ohně. Uprostřed kruhu z kamenů je hromada bílého popela a kolem krajů porůznu leží zčernalé útržky tmavé látky. To byla neoficiální tradice, že pár jedenáctiletých dětí, které právě dokončily první stupeň základní školy, sem v poslední den školy přijde a spálí svá saka. Sedí a dívají se, jak tmavomodrý polyester a viskózu stravují plameny.

Byl to zázrak, že před léty nezapálili les.

Někde daleko slyším bratra pořád volat syna, jeho hlas se nepatřičně rozléhá mezi stromy. Odcházím ze stezky a prodírám se lesem, mířím za Robovým hlasem. Volám stejně jako on.

Skrz změť křovin ke mně zleva vyrazí Toffee, vrtí ocasem, oddechuje a pouští mi k nohám klacek. Zvedá ke mně oči, pak hledí dolů na klacek a potom zase na mě.

„Kde máš míček?“ říkám. „Co jsi provedl s míčkem?“

Oddechuje, hledí na mě, jazyk mu visí z tlamy.

Zvedám klacek a přitom můj pohled zachytí cosi červeného, co leží u kmene stromu a je to částečně zakryté změtí kopřiv a červených lesních květin. Kroužek na klíče ve tvaru fotbalového dresu, logo Manchester United na jedné straně a jméno a číslo na druhé. Rashford 10. Na kroužku jsou čtyři klíče, dva normální velikosti a dva menší, jako k visacímu zámku nebo k šuplíku ve stole.

Zvedám klíče, pozorně prohlížím zem kolem nich, jestli tam není odhozeno ještě něco jiného. Házím Toffeemu klacek a jdu dál za bratrovým hlasem, klíči přitom otáčím v dlani. Connor má klíče s kroužkem Man Utd. Pořád klíče ztrácí. Ale jak by mohly být tady? Jak se k čertu dostal včera v noci domů?

Bratr je na druhé straně kopce, na jiné malé mýtině s vysokými duby kolem. Dřepí na zemi zády ke mně. Když mě uslyší, rychle vstane.

„Máš něco?“ Jeho hlas je těžký nadějí. „Nějakou stopu po něm?“

Natáhnu k němu klíče v dlani. „Tohle bylo na zemi kousek zpátky, hned vedle stezky.“

Rob zatají dech, když si ode mne klíče bere.

„Myslím, že jsou Connorovy,“ říkám. „Ale pak nemůžu přijít na to, jak se včera dostal do…“

Bratr promluví monotónně, bez výrazu. „To jsou Zacovy klíče.“

„Víš to jistě?“

Přikývne, obrátí klíč s logem Man Utd. na druhou stranu, kde je jméno hráče. „Connor má Bruna Fernandeze. Zac má Rashforda, však víš. Pořád se hádají, kdo je lepší.“

Občas mi něco připomene ty podivné rodinné paralely mezi mnou a mým bratrem a mezi Connorem a Zacem. Když jsme vyrůstali, byl můj starší bratr vždycky přirozeně nadanější na sport, byl sebevědomější a otevřenější, oblíbenější než já u děvčat. Neustále jsme se přeli o to, jestli je Bryan Robson lepší než Mark Hughes. Stejné je to mezi Zacem a Connorem; věkový rozestup mezi nimi je jen měsíc, ne dva roky, ale stačí to, aby to v jejich vztahu působilo velice povědomě. Tatáž dynamika se jaksi přenesla na naše syny.

Rob setře kousek hlíny z kroužku, palcem reflexivně pohybuje sem a tam po červeném plastu. Sem a tam.

„Jak se může dostat domů, když nemá klíče?“ říká tiše.

„Má klíč váš soused?“

Přikývne, čelist má tuhou. „Už jsem mu poslal zprávu, aby to venku hlídal. Zatím bez odpovědi.“

„Connor pořád ztrácí klíče,“ říkám. „V autobusu, ve škole, v prádle.“

Pak si všimnu něčeho v jeho druhé ruce, něčeho měkkého a bílého, nějaké tkaniny. Ukazuju na to.

„Co jsi našel?“

Skoro váhavě rozevře pěst a zvedne ji k rameni: tenký bílý bavlněný top, něco jako ustřižený svetřík. Tenký a nepraktický, jaký by si mohla obléct dospívající dívka. Kdysi byl bílý, teď je ale špinavý a zmačkaný, na rukávu jsou zaschlé hnědočervené šmouhy, další na zádech.

„Našel jsem to přímo tamhle.“¨

Ukazuje na silný kmen na zemi na kraji mýtiny, kůra se časem oloupala dohladka.

„To tam může ležet týdny, Robe. Dokonce měsíce.“

„Očichej to,“ říká tiše.

„Co?“

„No tak.“

Chvíli váhám, pak skloním obličej k látce a nasaju vzduch; nos mi okamžitě naplní silná vůně, je to něco jako ovoce a vanilka, a bílé pižmo. Obojí je úplně čerstvé a jaksi povědomé.

„Nedávné, co? Musí to být z minulé noci. Možná jsi měl pravdu, že Zac chodí s nějakou holkou.“

Vrhám na něj uklidňující úsměv. Mám pocit, že se stébla chytá, ale nezdá se, že je vhodná chvíle na to upozorňovat.

„Ať je, kde chce, určitě ho brzy najdeme.“

Opět upřeně hledí do stromů, jako by očekával, že se odtud jeho syn každou chvíli vynoří. Zastrčí si bavlněný top do kapsy kraťasů a znovu se podívá na telefon.

„Musíš se vrátit domů,“ říkám nakonec. „Zatím nic nevíme. Zac už tam na tebe možná čeká.“

„Nejdřív se chci podívat ještě na jedno místo.“

Jdeme zpátky k autům a já ho pak sleduju cestou do města, pomalu projíždíme po krátké hlavní ulici a pozorně prohlížíme chodníky, jestli se neobjeví nějaká stopa po Zacovi. V jednom okamžiku Rob dupne na brzdu a já do něho zezadu skoro najedu, když zírá na skupinu teenagerů před Coopem. Ale ti jsou příliš mladí. Jedeme další čtvrt míle, až dorazíme k McDonaldʼs, zaparkujeme a beze slova jdeme dovnitř. Následuju ho a pak oba stojíme ve vchodu a prohlížíme zákazníky jako členové ostrahy, kteří se snaží přistihnout zloděje. Je tady plno – zdá se, že je tady plno vždycky –, u většiny stolů sedí mladé rodiny, páry, skupinky dívek a několik samotných mužů.

„Opravdu jsem si myslel, že by mohl být tady,“ říká Rob bezvýrazným hlasem. „Zdá se, že tady tráví půlku života.“

„Pojeďme zpátky k tobě a –“

Bratr se přikrade k rohovému stolu, kde se hlasitě smějí čtyři mladé dívky s telefony v rukou a lehkou kolou před sebou. Zvedne svůj mobil. Jejich výraz se mění od pobavení k podezření a pak šoku, když každé zvlášť ukazuje fotku na displeji. Všechny zavrtí hlavou, ne. Snažím se představit si Connorovu reakci, kdybych udělal to samé: muž středního věku přistoupí ke skupině děvčat a zeptá se jich, jestli viděly jeho kluka. Představuju si, jak rychle by se tahle konkrétní historka rozšířila po škole. Ale zdá se, že to je bratrovi jedno.

„Ty jsou taky v jedenácté třídě,“ říká a při odchodu s námahou otvírá těžké skleněné dveře. „Povídaly, že ho neviděly.“

Jedeme k jeho domu a on skoro vyběhne po příjezdové cestě, jak spěchá, aby už byl uvnitř. Vcházím vstupními dveřmi za ním a on už zvýšeným hlasem křičí směrem do kuchyně.

„Zacu?“ Jde k patě schodiště a znovu syna volá.

Žádná odpověď.

Stojím v hale a on rychle prochází místnosti v přízemí, zkouší dokonce i záchod, jeho těžké kroky v tichém domě hlasitě praskají. Vybíhá po schodech nahoru a já stále stojím u vstupních dveří, poslouchám, jak pobíhá po patře nade mnou, a podle ticha domu je mi jasné, že tam nikdo není. Cítím tu prázdnotu – která tam vlastně už nějakou dobu je, dům je pro ně dva příliš velký, jako plášť nadměrné velikosti visící z hubených ramenou. Rob o tom přímo nic neřekl, ale já vím, že už se hrozí okamžiku, kdy Zac odejde na univerzitu a on v domě zůstane úplně sám. V botníku u mých nohou je několik párů bratrových pracovních bot číslo devět a o dvě čísla větších Zacových tenisek. Ale levá strana botníku je prázdná, nepoužívaná, němá. Boty mé švagrové jsou pryč, jejich absenci nelze zaplnit.

Mé oči přitáhne jeden obrázek na okenní římse, zarámovaná fotografie Roba, Vanessy a Zaca, všichni se do fotoaparátu usmívají. Všichni tři, naklánějí se k sobě pro selfie. Otec a syn po stranách, matka uprostřed. Než onemocněla. Tu fotku pořídili loni v restauraci na oslavě Vanessiných pětačtyřicátých narozenin, stůl byl plný skleniček a talířků s ochutnávkami, s láhví šampaňského uprostřed. Než onemocněla. Před léčbou. Před útokem chemoterapie a ozařování a operace a nezastavitelným postupem nemoci, která ji celou zevnitř strávila.

Rob se objeví nahoře na schodišti a přistihne mě, jak se dívám na tu fotku.

„Máš něco?“ ptám se.

Vrtí hlavou, schází ze schodů a silně se mračí. Znovu se podívá na hodinky, na telefon, z okna vedoucího na příjezdovou cestu – a já si všimnu, že se záměrně vyhýbá pohledu na zarámovanou fotografii na okenní římse.

Ukážu směrem ke kuchyni.

„Poslyš, pojďme raději –“

„Já nemůžu,“ říká náhle. „Nezvládnu to, teď ne, ne po tom všem.“

Položím mu ruku na rameno a zlehka je stisknu. „Najdeme ho.“

„On je všechno, co mám, Andy,“ říká náhle s popelavou tváří. „Nemůžu ztratit i jeho.“

5

Hledí do prostoru, rychle mrká. Nedívá se na mě, zdá se skoro stejně překvapený jako já tím, co právě řekl. Jako by to prorazilo nějakou zeď v jeho mysli, když svou největší obavu vyslovil.

„Hele, poslouchej mě.“ Rozpačitě ho obejmu, paže mu visí po bocích. „Ty ho neztratíš. My ho neztratíme, ujišťuju tě. Posaďme se na chvíli, naplánujeme si to.“

V kuchyni napustím do sklenice studenou vodu z kohoutku a podám mu ji. Drží si skleničku na prsou, jako by nevěděl, co s ní.

„Napij se,“ povídám mu. „A taky musíš něco sníst.“

Připravím mu dva tenké krajíčky chleba s máslem a kvasnicovou pomazánkou Marmite – naše máma tomu říkávala originální uklidňující jídlo – a on zatím probírá všechno, co ví o minulé noci. Najdu pero a papír a navrhuju, že si uděláme seznam všech lidí, které už kontaktoval, abychom popřemýšleli, koho ještě zkusit. Opírám se o kuchyňskou pracovní desku, projíždím svůj telefonní adresář, vyslovuju jména a on si je zapisuje. Pak uděláme seznam míst, kde by Zac mohl být, kde se rád zdržuje s kamarády, různých parků a hřišť a vůbec míst, kde normálně v létě tráví čas.

Celou dobu mi v hlavě zní slabá ozvěna minulé noci, cosi, co nedokážu rozeznat, jakési svrbění, jež neumím rozluštit. Connor nechal na zápraží svítit světlo, když se tiše vrátil domů? Co ta Arthurova poznámka, když se mě ptal na syna? Dneska bude vyspávat, co? Po takové dlouhé noci. Znamená půlnoc dlouhou noc? Možná ano, když je člověku osmaosmdesát.

„Co nechápu,“ říkám a zaplaším předchozí myšlenky, „je, proč Connor není s ním. Dělají všechno spolu.“

Bratr zavrtí hlavou, bez velkého nadšení žvýká toast. „Možná se pohádali, rozkmotřili se.“

„Ti dva? Ani nápad.“

Ale už když to říkám, je mi jasné, že to není zcela mimo realitu. Jednou o něco dřív v tomto roce se řádně poprali, létaly pěsti a padlo pár ran, s Robem jsme je od sebe museli odtrhnout. Oba byli rudí a odmítli se navzájem omluvit se slovy, že začal ten druhý. Následovalo týdenní období, kdy postupně vychladli, pak přišlo příměří a potom se zase vrátili k normálu, chodili spolu do školy, sledovali fotbalové zápasy na Xboxu, jezdili na kole a hráli v parku fotbal, jako by se nic nestalo. Až později se Lauře podařilo vytáhnout z našeho syna důvod jejich hádky: bylo to kvůli děvčeti, které se oběma líbilo. Zamilovanost a neshoda kvůli nějaké urážce, které se jeden z nich dopustil.

Vím, že Rob si to taky pamatuje. „Zajímalo by mě, jestli je to zase kvůli holce,“ říká. Nepřítomně si oždibuje nehet na palci, a jak si strhne tenký proužek kůže, objevuje se čerstvá krev. Všimnu si, že kůži kolem všech nehtů má rozdrásanou. Naše máma tomu říkala zaháleči. „Určitě se Connor nikdy nezmínil o Emily Ruskinové?“

„O takových věcech by se mnou nemluvil, ale zeptám se Laury.“

Vytahuju telefon a píšu jí zprávu, pak skoro okamžitě přicházejí tři odpovědi, jedna za druhou.

Promiň, byla jsem ve sprše a telefon se nabíjel, teď jsem dostala tvou zprávu. Je něco nového? Co Rob?

Teď telefonuju.

O Emily Ruskinové se mi nikdy nezmínil.

Posílám odpověď: Musíš vzbudit Connora.

Okamžitě odpovídá třemi zvednutými palci. Chystám se telefon schovat, ale znovu se objevují tři tečky naznačující, že píše další odpověď.

Máš na mysli dceru Cathy Ruskinové?

Na to odpověď neznám, a tak píšu To nevím a vracím telefon do kapsy.

Bratr teď píše na obrazovku nějakého iPadu v červeném obalu s logem Manchester United. Vložte heslo. Zavrtí hlavou, vloží další šestimístné číslo a zamračí se, když se klávesnice přístroje zatřese a ukáže se nová zpráva. Nesprávné heslo. iPad se na pět minut zamyká.

Náhle bratr vstane. Sotva se dotkl svého toastu. Jde ke skřínce u dřezu a já slyším cinkání skla, jak přesouvá láhve.

„Kruci.“ Vrací láhve na místo a pomalu zavírá dvířka skřínky.

„Co je?“

„Byla tam láhev vodky, ze dvou třetin plná. Je pryč.“ Praští dlaní do pracovní desky. „Vždycky jsem mu říkal, ať se mnou mluví otevřeně, ať mi poví, o co jde, než aby mi něco dělal za zády.“

„Aspoň víš, co pije. Je to lepší než drogy, ne?

Pamatuju si, jak jsme se my dva jako teenageři proplížili pod schody, když měli naši rodiče v jiném pokoji večeři s hosty, a natáhli se dozadu do skřínky s pitím pro láhve, které nebude nikdo postrádat. Optimistické dovolenkové nákupy, po celá léta zapomenuté – ouzo a krétská rakie, cherry brandy a rakouské pálenky s neotevřenými víčky – a my jsme si jednu láhev propašovali nahoru do našeho pokoje a vzájemně si dodávali odvahu hodit do sebe spalující doušek; snažil jsem se přitom držet krok se svým o dva roky starším bratrem, snažil jsem se nevykašlat si plíce a doufal jsem, že mi nebude špatně. Máma a táta o tom nikdy neměli ani tušení. Tehdy, nebo teď. Jaký otec, takový syn.

Rob si vysává krev z roztržené kůže na palci.

„Možná měli nějaký mejdan,“ říká s jiskřičkou naděje v oku. „Domácí večírek, víš, nějakou oslavu konce školního roku. Možná to ani nebylo místní, ale jeden z těch večírků, co dá někdo na Facebook a pak se tam objeví spousta lidí a je to pro kohokoli. Možná to bylo někde daleko a on pořád ještě někoho přemlouvá, aby ho hodil domů.“

„Možná.“ Jsem si celkem jistý, že většina dětí ve věku našich synů by považovala za trapné být na Facebooku, avšak nemám srdce mu to říct. „Ale někdo z jeho kámošů by se o tom snad doteď zmínil, ne?“

Jiskra naděje z jeho tváře mizí.

„Děje se tady něco moc špatného, Andy. Hlava mi to nebere.“

Posadím se na židli naproti němu, vytáhnu z krabičky kapesník a podám mu ho. Ukážu na jeho krvácející prst. Na protější stěně kuchyně je zarámovaný obrázek Zaca, jeho poslední školní portrét z konce jedenáctého ročníku: tmavomodré sako, bílá košile, kravata nakřivo pod rozepnutým horním knoflíčkem. Rozpačitý poloúsměv, tmavé vlasy nad čelem vlnité a vysoko na stranách vyholené. Skoro totožná fotka je u nás v obýváku na knihovně.

„Robe, teď bych se tě chtěl na něco zeptat, protože jsi můj bratr, moje rodina, a to je i Zac.“

„Zeptat se mě na co?“

„Zac nikdy nemluvil o tom, že by chtěl utéct, že? Totiž kromě té noci před pár měsíci, kdy šel sám na Beacon Hill?“ Když zavrtí hlavou, tiše pokračuju: „A nikdy nemluvil o tom, že by… si chtěl ublížit?“

„Ne.“ Hlava mu vyskočí. „Ovšemže ne. Nic takového. To by neudělal.“

Hlas vzadu v hlavě mi říká: A ani by tě nenapadlo, že zůstane celou noc venku.

„Jen jsem se musel zeptat.“

„To by nikdy neudělal,“ opakuje důrazně. „Ne po tom všem, ne potom, co jsme přišli o jeho mámu.“

Sleduju, jak si nepřítomně utírá kapesníčkem palec. Kdyby tady byla Vanessa – moje zesnulá švagrová –, do této chvíle by už zmobilizovala všechny sousedy, poslala by smršť zpráv všem přátelům, kolegům, zpěvákům ze sboru a matkám spolužáků, rozsvítila by tucet skupin na WhatsAppu a sbírala by informace, všechny by pobízela, aby vzbudili své odrostlé děti, zkontrolovali volné postele a koupelny, zahrady, stodoly a garáže, dokud by se Zac nenašel a nebyl bezodkladně poslán domů.

Hádám, že to bratr ví také, ale on vždycky raději řešil věci sám, než by žádal o pomoc druhé. Vždycky raději dvacet mil zabloudil a pak zápolil se silniční mapou, než by přiznal porážku a zeptal se na cestu někoho, kdo projíždí kolem. Raději to bude držet v rodině, než by cizí lidi požádal o pomoc při hledání nezdárného dítěte.

Ať Laura doma dělá jakýkoli pokrok, můj telefon zůstává absolutně němý. Žádné zprávy. Nic od ní ani od Connora.

„Poslyš,“ říkám opatrně. „Už jsme se spojili se všemi, kdo nás napadl, zkontrolovali jsme to na Beacon Hillu a Zac pořád nebere telefon. Možná je načase zapojit policii.“

Vydechne a přikryje si rukama obličej. Kdyby šlo o Connora, už bych jim volal. Ale zdá se, že bratr stejně jako tam v lese teď podivně váhá, že by to měl posunout na vyšší úroveň zájmu. Jako by ten posun byl nějaké zlé znamení, přiznání našeho nejhoršího strachu, jaký ani jeden z nás nechce brát v úvahu, ani na vteřinu ne.

„Nemusí být lidi nezvěstní aspoň čtyřiadvacet hodin nebo tak něco?“

„Asi bychom měli nechat na nich, aby to posoudili. Hele, můžu jim zavolat já, jestli chceš.“

Dlouhou chvíli sedí na židli celý zhroucený a prsty si protírá rudé oči, které ho zřejmě bolí z nevyspání.

„Ne,“ říká hlasem, který je sotva víc než šepot. „Já to udělám. Zavolám jim.“

6

Stiskne tři čísla na svém telefonu, přiloží si ho k uchu a já si přisunu židli vedle něj. Telefon zvoní dost hlasitě, takže slyším i druhou stranu rozhovoru. Po jednom zazvonění odpovídá bezvýrazný mužský hlas.

„Pohotovost. Jakou službu si přejete?“

Bratr si odkašle. „Policii prosím.“

„Zůstaňte na lince.“

Ozve se lupnutí a pak jiný hlas, ženský, starší, snad padesátnice, jasný a přesný.

„Policie. Jaký máte problém?“

Bratr odříkává podrobnosti a vysvětluje ženě všechno, co ví – že naposledy svého syna viděl kolem osmé hodiny večer, neví o něm nic od chvíle, kdy poslal ve 23:30 zprávu, celou noc se syn nevrátil domů – a ona pak pokračuje řadou otázek, které nejspíš pokládala už mnohokrát předtím.

Doslechl jste se v této fázi něco od jeho kamarádů?

Zatím ne.

Udělal to váš syn už někdy?

Jednou.

Máte důvod si myslet, že je váš syn v bezprostředním fyzickém ohrožení?

Ne.

Že je nebezpečný pro sebe nebo pro někoho jiného?

Ne.

Má váš syn nějaké naléhavé zdravotní potřeby, které vyžadují bezprostřední pozornost?

Ne.

Následuje další odmlka, znovu se ozývá tiché klapání klávesnice.

„Haló, jste tam ještě?“ ptá se bratr.

„Přepojuji vás na naši službu 101, pane, kde vám dál může pomoci jeden z našich operátorů.“

Rob otvírá ústa k protestu, ale už se ozývá další lupnutí a pak nový hlas, mladší, rozvážný, nespěchající. Cítím, že se bratr snaží skrýt ve svém hlase frustraci, když podruhé sděluje tytéž informace. Jak mluví, chodí po kuchyni sem a tam, volnou rukou gestikuluje. Nakonec mi telefon předá, přitisknu si ho k uchu a cítím, jak mi zahřívá hlavu. Žena na druhém konci linky se mě ptá na jméno, adresu a číslo mobilu, v pozadí je stále slyšet klapání klávesnice.

„Pan Boyd mi řekl, že váš syn a Zachary byli včera v noci spolu.“

„To je pravda.“

„A kdy se váš syn vrátil domů, pane?“

„O půlnoci.“

Řekl jsem to už potřetí. Sobě, bratrovi a teď policii. Třikrát jsem řekl to, o čem věřím, že je pravda, o čem si myslím, že je pravda, pokaždé jsem o tom trochu víc přesvědčený, slova se zdají trochu jistější, trochu víc na místě. Ale pořád se v žaludku cítím malinko nesvůj, jak slyším klapání klávesnice na druhém konci linky, do hlášení, do shrnutí, které bude uloženo kdesi na pevném disku. Pravděpodobně – říkám si v duchu – už to nikdy nikdo neuvidí, po určité nutné době to bude jako obvykle vymazáno. Nebo se to někdy později možná bude sdílet a číst a bude to kolovat, moje výpověď jako součást úředního záznamu.

Tři zapření. Jako… Jidáš? Hleďme, co se mu stalo. Myšlenku zaplaším. Říkám pravdu.

Žena něco povídá, opakuje to.

„Promiňte, co jste říkala?“

„Už jste se synem mluvil, pane?“

„Zatím ne, ještě spí, ale manželka ho půjde vzbudit.“

Vracím telefon bratrovi. Ten si nakonec zapisuje číslo případu, pod kterým bude tohle všechno zaznamenáno v policejním systému.

„Musím se vrátit, promluvit si s Connorem. Ozvi se, jakmile budeš něco vědět.“

Bratr přikývne. „Povíš mi, co říkal?“

„Ovšem.“ Položím mu ruku na rameno. „Zvládneme to, jo?“

Neodpovídá.

Jakmile je Chester bezpečně zpátky doma u souseda, vedu Toffeeho kolem našeho domu k boční brance a skrz ni do zadní zahrady. Laura sedí na lavičce u zadních dveří, na sobě má světlé pastelové tílko, šortky a slamák s širokou krempou, který jí stíní oči před sluncem. K uchu si tiskne telefon a někoho žádá, aby jí zavolal, až se něco dozví.

Poděkuje a zavěsí. Toffee k ní přiběhne a sesune se na skvrnu stínu pod lavičkou. „Něco nového?“

„Nemohli jsme ho najít v lese a domů zatím nepřišel. Rob to ohlásil na policii.“

„Jak to zvládá?“

„Moc dobře ne.“ Nakukuju do okna kuchyně. „Co říkal Connor?“

„Poslední půlhodinu jsem byla na telefonu. Volala jsem na něho, ať jde dolů, ale pořád se neozývá. Hned to zkusím znova.“

„Já půjdu,“ říkám.

Projdu zimní zahradou do kuchyně, zuju si mokasíny.

Zapraskají schody a já skrz napůl otevřené kuchyňské dveře zahlédnu nahoře Connora. Má na sobě mikinu s kapucí, v níž mu bude v červnovém počasí moc teplo. Konečně. Je ke mně otočený zády a míří ke vstupním dveřím.

„No, konečně jsi vzhůru,“ říkám. „Musím s tebou mluvit.“

Neobrátí se, dál jde rychle ke dveřím, jako by se nemohl dočkat, až vypadne.

„Connore, nevíš nic o Zacovi?“ Nezdá se, že by zaregistroval, co jsem říkal. „Jsi v pohodě?“

Vedle mě se objeví Laura, dá mi ruku na rameno. „Dej mu minutku, Andy.“ Vrhne na mě důvěrně známý pohled.

Syn sáhne na kliku a otočí klíčem v zámku.

Jdu do haly a zlehka mu položím prsty na rameno, abych získal jeho pozornost, abych ho přiměl podívat se na mě.

„Connore? Poslouchej, je to důležité, tvůj strýc si dělá velké starosti o Zaca. Nepřišel v noci domů. Kdy jsi ho viděl nebo slyšel naposledy?“

Otočí se tváří ke mně a můj mozek na okamžik nedokáže zpracovat, co vidí oči. Jako by se od sebe odpojily, nedává to smysl, pak se mlha zvedne.

Ale stále to nedává smysl.

Protože ten chlapec v hale není náš syn.

7

Zamrkám, snažím se najít půdu pod nohama. Jsem dezorientovaný, jako bych otevřel známé dveře a ocitl se v úplně cizím pokoji. Zmítá mnou záplava emocí, míchají se dohromady: zmatek, uvědomění si skutečnosti, úleva. Za tím vším slabé zvonění na poplach.

„Zacu?“

Synovec na mě civí, tmavé oči pod kapucí mhouří, jako by se přizpůsoboval jasnému dni. Obličej má bledý, skoro bílý, podél čelisti se mu táhne tmavá šmouha, snad bláto.

„Musím jít,“ říká tiše.

„Zacu, co tady děláš?“

„Já vážně musím jít,“ opakuje a natahuje se ke dveřím.

Položím mu ruku na rameno a cítím, jak sebou trhl, jak se ode mne odtahuje, jako bych ho nějak ohrožoval, jako bych byl cizí.

„Zastav se na vteřinku.“ Uvolňuju stisk, ale nechci, aby zase zmizel. „Táta tě hledá, může se zbláznit, právě jsme se tě dvě hodiny snažili najít. Byli jsme na Beacon Hillu, projezdili jsme to kolem. Musíš mu hned zavolat, říct mu, že jsi v pořádku. Vyděsil jsi nás.“

Znovu sebou trhne.

„Fajn. Jistě.“

„Volali jsme na policii. Tvůj táta to ohlásil.“

Ztuhne. Otočí se tváří ke mně, z tváře mu mizí zbylá barva.

„Co? Proč jste to udělali?“

„Neměli jsme tušení, kde –“

„Co jste jim řekli?“ Mluví zvýšeným hlasem, do něhož se vkrádá panika. „Co jste jim řekli?“

„Pravdu.“ Pouštím jeho ruku. „Že jsi nepřišel domů. Totiž, teď je mi jasné, že to pravda tak docela nebyla, že?“

Hledí na podlahu a zdá se, že se mu trochu ulevilo.

„Vybil se mi mobil,“ říká tiše. „Connor povídal, že vám to nebude vadit, že to bude v pohodě. Promiňte.“

„Vůbec nám to nevadí, o to nejde.“ Zvedám ruce dlaněmi dopředu. „Poslyš, můžeš tady přespat, kdykoli chceš, ale musíš tátovi říct, kde jsi, ano? Bez výjimky.“

„Oukej.“

„Vzal sis tu volnou postel, že? Connor je ještě nahoře?“

Zac udělá nicneříkající gesto a znovu se pohne ke vstupním dveřím.

„Jsi v pořádku?“ ptám se. „Je všechno… v pořádku?“

Vydá zvuk, který nedokážu dešifrovat, otevře dveře a vykročí na zápraží.

Když je ke mně zády, teprve teď si všimnu obrázku na jeho mikině. Je to školní mikina označující konec zkoušek jedenáctého ročníku, každá byla vyrobena zvlášť pro každého jednotlivého žáka. 2022. V žaludku mám najednou stísněný pocit, když pod školním logem spatřím jméno svého syna. Opravdu si někdy vzájemně půjčují oblečení, to je pravda, ale po tom podivném ránu to skoro vypadá jako úmyslná volba, další pokus dospělé zmást.

„Proč máš na sobě Connorovu mikinu?“

Neodpoví.

„Zacu?“ Jdu za ním na příjezdovou cestu, v oslepujícím dopoledním jasu mhouřím oči, dlaždice pod mými holými chodidly jsou teplé. „Tak tě aspoň odvezu domů.“

„Mrzí mě to,“ říká a znovu se zachumlá do mikiny, sklání hlavu proti slunečnímu žáru. „Všechno.“

Zezadu z haly se ozývá Lauřin hlas. „Nech ho, Andy,“ říká klidně. „Nech ho jít.“

Synovec spěšně odchází po chodníku a já se za ním dívám až na konec ulice. Pak odbočí a zmizí mi z dohledu. Jde správnou cestou k domovu, ale mě na okamžik napadne, že bych vzal klíče od auta a sledoval ho, abych měl jistotu, že se tam dostane. Na celé té situaci je cosi nepatřičného – normálně nás Zac vždycky málem umluví k smrti, kdykoli ho vidíme. Ale dnes chce být co nejrychleji pryč.

Ucítím na rameni lehkou ruku.

„Aspoň víme, že je v pořádku,“ říká Laura. „To je ale den, co? A to ještě ani není poledne. Jdeš zpátky dovnitř?“

„On se skoro třásl,“ říkám. „Jako by byl vyděšený.“

Manželka krčí rameny. „Snažil se vyklouznout a nikoho přitom nepotkat, a my jsme ho přistihli.“

„To nebylo jen tohle. Bylo to něco víc.“ V jejím hlase ale slyším cosi maličko nejistého. „Moment, ty jsi věděla, že je Zac tady?“

„Co? Ovšemže ne.“

„Zaváhala jsi.“

„Potřebuješ čepici, Andy.“ Zvedne obočí. „Slunce už se ti dostává do hlavy. A musíš zavolat bratrovi, dát mu vědět.“

Lovím telefon z kapsy šortek, vytáčím Robovo číslo a snažím se vymyslet, jak bych to co nejlépe formuloval. Promiň, kamaráde. Vím, že jsme poslední hodinu hledali tvého syna, ale on celou dobu spal u nás… Protože tohle by vůbec divně neznělo. Telefon má obsazený, a tak mu píšu krátkou zprávu, že jsem Zaca viděl, že je v pořádku a na cestě domů.

Laura se opírá o zábradlí a hledí nahoru na schody, jako by čekala, že se náš syn každým okamžikem objeví.

„Nemůžu se dočkat, až uslyším, co nám Connor o téhle záležitosti poví,“ říká.

„Connore?“