Cathy Maxwell

the groom says yes

The Brides of Wishmore

Copyright © Cathy Maxwell, Inc., 2014

All rights reserved

Translation © Eva Fuková, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-402-1

Své báječné, milující přítelkyni
Anne Elizabeth

 1. kapitola

Září 1817

Vězení Tolbooth, Edinburgh

Kněz byl štíhlý muž s řídnoucími vlasy a v přítomnosti Irského vraha byl celý nesvůj. Ruce, v nichž držel modlitební knížku, se mu třásly.

Cormac Enright nesnášel epiteton. Vydělávali na něm autoři píšící do novin, které během jeho soudního jednání vycházely téměř každý den. Zítra si tito odporní pisálci naplní kapsy penězi z prodeje stovek výtisků novin a letáků s podrobnostmi o jeho popravě a Mac jim přál, aby za svoji chamtivost skončili v pekle.

Zvedl se na rozviklaném lůžku, kde ležel několik posledních hodin… a o ničem nepřemýšlel…, i když vlastně přemýšlel o všem.

Duchovní navzdory svému strachu znechuceně pokrčil nosem.

Mac se málem zasmál. Byl lékař. Ačkoli se zúčastnil bitev a žil jako drsní muži, i jemu připadal zápach Tolboothu nesnesitelný a byl si jistý, že jím i on nasákl. Budova byla stará a nehygienická. Její stav byl tak špatný, že ji za několik měsíců strhnou. Macova poprava oběšením měla být poslední a strážní mu řekli, že by se měl cítit poctěn. Byl to významný okamžik. Dav čítající tisíce lidí se už shromažďoval, protože Edinburgh rád sledoval, když někoho věšeli.

A protože Gordana Raneyová, z jejíž vraždy Maca obvinili, byla krásná, mladá a oblíbená zpěvačka v krčmách.

Macovou jedinou útěchou bylo, že se mu podařilo před novináři utajit, že je hrabě z Ballinu, ačkoli úplatní právníci tvrdili, že na tom nezáleží. Byl poslední v jejich rodové linii. Nezůstal nikdo, kdo by byl svědkem hanby, kterou kvůli své hlouposti uvrhl na svoji rodinu. Ale jakou hodnotu měl bezcenný titul?

Považoval za rozumnější, když bude mlčet.

To však neznamenalo, že mu v žilách nekolovala hrdost pěti set let irské aristokracie.

Prohrábl si nepoddajné vlasy. Nedovolili mu, aby se oholil a vypadal upraveně. Rukávy tmavě modrého saka, které potřebovalo pořádně vyprat, byly roztrhané. On by se potřeboval pořádně umýt.

„Jestli jste si přišel poslechnout moje přiznání, knězi, budete zklamaný,“ řekl Mac. Nepromluvil několik dní. Jeho hlas zněl drsně a chraplavě. „Pověsí mě za zločin, který jsem nespáchal, ale nepřiznám se k němu. Nikoho nezajímá, co řeknu.“

Reverend přikývl a svraštil obočí, jako by měl své obavy. Potom k Macovu překvapení nařídil strážnému stojícímu u dveří: „Nechte nás o samotě.“

K Macovu úžasu muž odešel.

Dozorce se jmenoval Harris a v posledních několika měsících ho nesmírně bavilo dělat Macovi ze života peklo. Teď byl poslušný jako poskok.

Reverend si posunul brýle na nose. „Jste velký, statný muž. Nikdo mi neřekl, že jste tak vysoký.“

„Bude to problém, pokud jde o moji popravu?“

Muž nervózně ustoupil o krok dozadu. „Jsem reverend Kinnion. Reverend Kinnion z Kenmoru,“ řekl velice tiše. „Jsem tady, protože existují lidé, kteří si přejí kát se ze svých chyb.“

„Já se nekaji.“

„Nehovořím o vás.“ Reverend Kinnion přešlápl z nohy na nohu. Jeho vystupování se změnilo. Působil soustředěně. „Tvrdí, že nevíte, co se opravdu stalo. Prý jste byl opilý, když jste dívku zabil.“

Ano, tu noc se zpil do němoty. „Neublížil bych jí.“

„Byl jste potřísněný její krví.“

„Neměl jsem na sobě krev…,“ ohradil se Mac ostře a zmlkl. Nechtěl si znepřátelit posledního člověka, který byl ochoten vyslechnout si jeho verzi příběhu. Obzvláště toho, jenž ho sledoval tak zaujatě.

Zmírnil tón a pokračoval: „Na podlaze mého pokoje našli mužský plášť nasáklý krví. Prohlásili, že je můj. Nebyl a netuším, jak se tam dostal.“ Pach Gordaniny krve ho neustále doprovázel a dusil. „Jsem hlupák, pane Kinnione. Provedl jsem hodně věcí, z nichž většina nebyla správná. Ale přísahám, že jí jsem nic neudělal.“

„Vím, že mluvíte pravdu,“ řekl reverend Kinnion. Přistoupil k němu blíž, avšak ne příliš blízko. „Ale potřebuji slyšet popření z vašich úst. Přítel, muž, jehož si nesmírně vážím, mě požádal o laskavost. Až do této chvíle jsem nevěděl, že ji budu schopen prokázat. Nechce mít temnotu na duši.“

„Kdo je váš přítel?“

Reverend zaváhal. „Davidson. Richard Davidson,“ odpověděl ještě tlumenějším hlasem.

„Ten mizera.“

„Žádá vaše odpuštění.“

Davidsonova troufalost Maca rozčílila. „Kvůli jeho křivé výpovědi skončím s oprátkou na krku. Lhal, že mě viděl zavraždit Gordanu Raneyovou. Odpustím mu v pekle.“

„To je spravedlivé,“ řekl reverend. „Budu se modlit, abyste mu jednoho dne jeho přání splnil. Teď musíme opustit toto místo.“

„Opustit?“ Mac si nebyl jistý, jestli se nepřeslechl.

„Ano, avšak nemáme moc času. Podplatil jsem dozorce Harrise, aby se díval na druhou stranu, až půjdeme.“

„Jste tady, abyste mi pomohl utéct?“

„Ano. Jdete, nebo ne?“

Během mžiku byl Mac na druhé straně cely. „A co ostatní strážní?“ zašeptal.

„Harris říkal, že si s nimi poradí, ale musíme zariskovat. Vysvětlil mi, jak najdeme zadní vchod. Dav se shromažďuje u šibenice. Když půjdeme zadním vchodem, vyhneme se mu.“ Otevřel modlitební knížku. Místo vytržených stránek tam byl váček na peníze. Podal ho Macovi. „Tímhle zaplatíte cestu ze Skotska. Je vám to jasné? Odjedete a nikdy se nevrátíte.“

Mac přikývl. Souhlasil by s čímkoli, aby se dostal z této špinavé díry. Strčil váček do pláště. „Nemáte v knize náhodou také pistoli?“

Reverend Kinnion rozevřel doširoka oči. „Ne. Musím jít první. Znám cestu, a kdyby vás chytili, uteču. Doufám, že to chápete. Chci zase vidět svoji ženu.“

„Modlím se, abyste ji opět uviděl,“ řekl Mac. Před chvilkou byl zoufalý. Nyní jím projel záblesk naděje a pocítil úzkost.

Kněz se rozechvěle nadechl. „Dobře. Půjdeme.“

Mac mu sevřel paži a pohlédl mu do očí. „Děkuji vám. Jsem vám zavázán.“

„Nejste. Nemohl bych v klidu odpočívat, kdybych věděl, že jste nevinný.“

„Proč neřeknete, co víte? Proč chráníte Davidsona?“

„Kdyby vyšlo najevo, že lhal, když proti vám svědčil, zničilo by ho to. Je to dobrý člověk, pane Enrighte. Ocitl se v situaci, kterou nedokázal vyřešit.“

„Stačilo by, aby pověděl pravdu.“

„A to není nikdy snadné.“ Reverend Kinnion změnil téma. „Na konci hlavní chodby je spojující chodba. Harris zařídí, aby tam byla tma. Počítejte do deseti a potom mě následujte.“

Reverend vyklouzl ze dveří.

Mac počítal a téměř neslyšel knězovy vzdalující se kroky. Potom vyšel ze dveří.

Do nosu ho udeřila smůla z hořících pochodní. Opotřebované podrážky jeho vysokých bot nedělaly hluk na nerovné podlaze. Nastražil uši. Z místnosti dozorců k němu dolehlo zasténání muže, který vstal ze židle…, a Harrisův hlas s přízvukem: „Reverend je s Enrightem už dost dlouho. Půjdu se tam podívat.“

K čertu s Harrisem. Mac mu nevěřil. Vzal od Kinniona úplatek a podrazí ho.

Mac přidal do kroku a spěchal k temné spojující chodbě – pak uslyšel Hej! a bylo mu jasné, že ho přistihli.

Harris je zradil. Nechal se od kněze podplatit, ale pravděpodobně naplánoval, že útěk překazí a stane se hrdinou. To byl dozorce, jehož Mac znal.

Harris opět zakřičel, ať zůstane stát. Mac zabočil za roh a zmizel ve tmě. Před ním se otevřely dveře a věděl, že je tam Kinnion. Srdce mu bušilo, zrychlil. Svaly ho po několika měsících nucené nečinnosti bolely. Přesto byl v lepší kondici než dozorci, nebo v to doufal.

Tolbooth částečně připomínal bludiště. Všude byly dveře a meziposchodí. Avšak Kinnion nezabloudil. Mac poslouchal jeho kroky a také povyk žalářníků, kteří ho pronásledovali.

Když se ocitl u schodiště, už byli dole. Otevřel dveře. Reverenda Kinniona už neslyšel. Teď důvěřoval instinktu.

Po nástupu do vězení se snažil zapamatovat si jeho zvláštnosti. Vycítil, že poblíž jsou dveře vedoucí ven. Vzduch voněl svobodou. Sladký, svěží a prosycený mořskou solí. Musí pokračovat pořád rovně.

Dozorci vyběhli po schodišti. Vzápětí se ozval výstřel z muškety, ne však uvnitř. Kdyby někdo vystřelil v budově, zvuk by zněl ozvěnou.

Strážní znehybněli. „Co to bylo?“ zeptal se jeden z nich.

„Byl to Enright?“ otázal se další.

Mac postupoval vpřed s rukou položenou na zdi. Našel dveře, otočil klikou a zatlačil – dveře se neotevřely.

Na druhé straně je něco zatarasilo.

Mac do dveří několikrát vší silou vrazil, až se mu je podařilo pootevřít.

Protlačil se ven a zakopl o mužské tělo.

Kinnion.

V matném měsíčním světle se zdálo, že je mrtvý, na košili měl krvavou skvrnu. Výstřel přitáhl pozornost lidí, kteří vybíhali ze tmy.

Jako první se objevil chlap jako hora, který při pohledu na Kinnionovo tělo vykřikl. Mac se sklonil, aby zjistil, jestli Kinnion žije a jestli by mu mohl pomoct. Hromotluk chytil Maca za límec a postrčil ho směrem k ulici. „Utíkejte. Utíkejte.“

Mac si uvědomil, v jakém nebezpečí se ocitl. Začal ustupovat, zatímco urostlý muž zvedl Kinniona. Dav je rychle obklopil, patrně se domnívali, že Mac je reverend.

Mac udělal krok dozadu, a potom ještě jeden. Nikdo ho zatím nepoznal. Musí být statečný. Musí zachovat klid. Přesunul se do stínu a přinutil se pokračovat v chůzi a chovat se, jako by byl jeden z těch, kdo se shromáždili, aby sledovali popravu.

Lidé rychle usoudili, že reverend je Irský vrah. Někdo hodil jeho klobouk na zem. Mac ho zvedl a širokou krempu si stáhl přes oči, aby mu zakryla tvář.

Dozorci vyšli ze dveří poblíž Maca, ale nevěnovali mu pozornost. Proběhli kolem něho.

Kulka, která zasáhla Kinniona, byla pravděpodobně určena Macovi. Dokonce i útěk byl past. Nebyl však čas o tom přemýšlet.

Mac věděl jednu věc – neopustí Skotsko. Dokud si nepromluví s Richardem Davidsonem.

Netušil, kde ho najde. Věděl, že Davidson žije na venkově a měl přítele, reverenda Kinniona z Kenmoru. Kenmore. Znělo to jako jméno vesnice a Mac ji najde, i kdyby musel cestovat na konec podsvětí.

A to také udělal. Vydal se na západ, do Skotska.

Našel potok, v němž se umyl. Voda byla tak studená, že mu zmodrala kůže, ale opět se cítil jako člověk.

Krátce před rozbřeskem mu nabídl svezení muž, jenž ho míjel s povozem. Mac se ho nezeptal, jestli slyšel o Irském vrahovi, a muž nemluvil o tom, že z Tolboothu utekl vězeň. To dodalo Macovi naději, že se zpráva nerozšířila daleko a že jeho skotský přízvuk je ucházející.

Vymyslel si, že je námořník, který se nedávno vrátil. To by vysvětlovalo jeho ošuntělý vzhled.

Skoti byli pohostinní. Ne tak otevření jako Irové, avšak ani ne tak nepřístupní, jak se o nich tvrdilo. Muž mu půjčil holení. Tupá břitva posloužila dobře a Mac se začal cítit trochu lépe.

Každým dnem, každou hodinou se Mac blížil ke Kenmoru. Byl mužem na misi a neodpočine si, dokud nevypátrá Davidsona a nezeptá se ho, proč lhal.

Jel právě v povozu dráteníka, když muž zastavil na křižovatce a řekl: „Kenmore je asi dvě míle za vřesovištěm. Vydejte se po cestě. Za řadou stromů uvidíte jezero Tay a budete vědět, že jste blízko.“

„Děkuji,“ řekl Mac a seskočil. Rozbolelo ho za očima. Byl rád, že si mohl protáhnout nohy a nadýchat se čerstvého vzduchu.

Nešel dlouho a musel zpomalit. Závrať mu ztěžovala chůzi. Dostal žaludeční křeče. Zhroutil se na prašnou cestu a odplazil se stranou, kde vyzvracel malé množství jídla, které v sobě měl.

Chřipku znal velice dobře. Byla zabijákem v tábořištích na bitevních polích.

Svět kolem něho se opět zatočil a hrozilo, že jeho vnitřnosti zase vybuchnou. Ačkoli byl urostlý, měl teď sílu novorozence.

Podařilo se mu vstát. Marně se pokoušel o pár kroků. Hrozilo, že opět upadne – a tehdy si všiml jedné z kamenných chýší pro pastýře a pocestné, které se nacházely na vřesovištích v celém Skotsku.

Mac k ní doklopýtal. Stála nedaleko cesty. Klesl na tvrdou zem, nohy ho už nedokázaly udržet.

Svlékl si sako, schoulil se do fetální polohy a přál si, aby byl mrtvý. Horečka mu rozpálila tělo.

Ocitl se nedaleko vesnice, kde najde Davidsona, a nebyl schopen o krok se k ní přiblížit.

Místo toho se modlil, což bylo něco, o čem se domníval, že už zapomněl, jak se to dělá. Nemodlil se však za uzdravení ani za božskou shovívavost. Modlil se, aby neopustil tento svět dříve, než sevře Davidsonovi hrdlo a dostane z něho pravdu.

2. kapitola

Kenmore

Na dnešním čtvrtletním setkání dam četl učitel Iain Mc-Clain svoji báseň, kterou velebil místní horu Schiehallion.

Sabrina Davidsonová, která seděla v kostele mezi dvěma desítkami žen považovaných v údolí za význačné, si všimla, že při popisu tvaru Schiehallionu učitel velice volně používá slovo ňadro. Použil ho nejméně třikrát. Když zmínil hřeben připomínající bradavku, Sabrina se málem zasmála. Potlačila smích, jakmile zjistila, že nikomu jinému to nepřipadá humorné. Když příšernou báseň dorecitoval, její společnice nadšeně zatleskaly.

Potom z kostela jako obvykle zamířily do kenmorského hostince, kde na ně čekal lahodný oběd.

Sabrina kráčela uprostřed skupinky obklopena radostným brebentěním…, ale nikdo se s ní nebavil. Ženy si povídaly o věcech, které je zajímaly – o dětech, domácnosti, chotích –, a nezahrnovaly do hovoru Sabrinu.

Nebylo to poprvé, kdy si uvědomila, že kdyby se zastavila a nechala je jít dál, nikdo by si nevšiml, že s nimi není. Ne že by ji neměly rády. Byla dcerou smírčího soudce. Měla místo v jejich společnosti a také potřebovaly, aby na místních setkáních hrála na klavír.

Sabrina však mezi ně nezapadala a nikdy nebude. Bylo jí dvacet devět a byla svobodná. Naštěstí její otec byl oddaný její zemřelé matce a nikdy by ho nenapadlo zneuctít její památku tím, že by se znovu oženil. Jinak by se možná Sabrina stala nejvíce litovanou duší, neprovdanou příbuznou.

Byla nejen otcovou hostitelkou a pomáhala mu jako sekretářka, ale také byla neteří hraběte z Taye. Postavení ve společnosti měla jisté.

Přesto se přistihla, že v poslední době docela často přemýšlí o provdaných dámách. Na rozdíl od ní ostatní ženy rozuměly záhadě související s muži. Během let, kdy je žena dost mladá, aby ulovila muže, se Sabrina starala o matku, která bojovala s vysilující nemocí, a teď už bylo na námluvy pozdě.

Nedávno přemítala, co zmeškala.

Možná ty myšlenky vyvolala skutečnost, že se před krátkou dobou provdaly její sestřenice. Nebo že po dvou letech od smrti matky konečně přestala truchlit.

Bylo rovněž možné, že se v ní při představě, že úctyhodná by byla pouze jako manželka nebo matka a že její inteligence je bezvýznamná, probudil náznak rebelie.

Zaznamenala lítostivé letmé pohledy, které si ženy vyměňovaly a které hlasitěji než slova říkaly, že se považují za nadřazenější.

A možná s nimi souhlasila…, jenom trochu.

Věděla, že tohle nedokáže sama vyřešit. Potřebovala rádkyni. Napsala tedy vzkaz lady Agátě, jedné z vdov v jejich skupině, jestli by dnes mohla sedět vedle ní. Agáta byla respektovaná a užívala si život nezávislé ženy. Sabrina doufala, že jí pomůže.

Hostinský pan Orrock a jeho žena přivítali ženy ve dveřích. Když si odložily klobouky, doprovodili je do hlavní místnosti. Na stolech ležely stříbrné příbory a ubrousky.

Všechny stoly byly prostřeny pro čtyři nebo šest lidí kromě jednoho pro dvě osoby v rohu u krbu. Pan Orrock dodržel svůj slib a doprostřed stolu umístil cedulku rezervováno.

Sabrina se posadila, začala si stahovat rukavice a rozhlédla se, kde je lady Agáta. Záhy nato židli naproti ní odsunula a klesla na ni paní Lillian Bossleyová, nechvalně známá vdova Bossleyová.

Stárnoucí vdova byla statná, pohledná žena uvolněných mravů. Měla prošedivělé kudrnaté blond vlasy a modré oči, které muži obdivovali obzvláště proto, že s nimi bez dlouhého otálení skočila do postele.

Minulý rok měla skandální aférku se Sabrininým prostopášným strýcem. Když ho omrzela, hrabě ji stejně jako ostatní milenky před ní pustil k vodě.

Sabrině bylo vdovy trochu líto. Šuškalo se, že od té doby není paní Bossleyová v nejlepší náladě.

Soucit ovšem neznamenal, že by si Sabrina přála sedět s ní u stolu.

„Promiňte, ale místo je zamluvené,“ vyhrkla.

„Pro koho?“ zeptala se paní Bossleyová.

„Pro lady Agátu,“ odpověděla Sabrina.

„Tím se netrapte,“ řekla paní Bossleyová a mávla rukou k ostatním stolům. „Lady Agáta navrhla, ať se sem posadím.“

„Opravdu?“ Sabrina se rozhlédla a spatřila drobnou Agátu, jak sedí u stolu se třemi ženami. Dáma se na ni usmála s přívětivým výrazem.

Jelikož všechny ženy byly usazené, Sabrině nezbylo než se se situací smířit.

Nejstarší Orrockův syn před ně postavil polévku a chléb.

„Můžete nám přinést konvičku čaje?“ požádala ho paní Bossleyová.

„Ano, madam,“ zamumlal mladík a odběhl.

„Nehněvejte se, paní Davidsonová,“ přerušila paní Bossleyová ticho. „Aggie ví, že s vámi potřebuji mluvit o důležité věci. Proto mi doporučila, ať si k vám sednu.“

Aggie?

Sabrina si odložila rukavičky. Jen stěží se dokázala na ženu podívat. „Přejete-li si hovořit o důležité věci, nebylo by rozumnější navštívit mě?“

„To jsem zkusila, slečno Davidsonová,“ pravila paní Bossleyová a namazala si chléb máslem. „Ale nepřijala jste mě.“

„To není pravda…“

„Je. Zastavila jsem se u vás včera a předvčerem. Paní Pattonová mi řekla, že nejste doma, ačkoli jsem si jistá, že jste byla.“

„To se jenom domníváte,“ opáčila Sabrina a tváře jí zbarvil ruměnec. Nanesla si na chleba trošku másla. Viděla, jak vdova přichází k domu, a poprosila paní Pattonovou, kuchařku a hospodyni, aby paní Bossleyové sdělila, že je venku. Štěbetání rozléhající se místností se ztišilo a Sabrina si uvědomila, že ostatní zajímá jejich rozhovor. Jako by ženy vycítily, že se něco zvláštního děje.

Chlapec jim přinesl čaj. Paní Bossleyová nalila do obou šálků a zeptala se Sabriny, jestli chce smetanu.

Sabrina zavrtěla hlavou a vzala lžíci, aby ochutnala polévku. Přiměla se k úsměvu a velice tichým hlasem pronesla: „Chcete-li hovořit o hraběti, ujišťuji vás, že chování svého strýce nekontroluji. To nedělá nikdo.“

Podle Sabriny se vdova Bossleyová chovala stejně neslušně jako hrabě a pravděpodobně dostala přesně to, co si zasloužila. Matka vždy Sabrinu varovala, aby v přítomnosti džentlmenů nepůsobila příliš troufale, a poté co se Sabrina dozvěděla o způsobech vdovy, pochopila proč. Možná v budoucnu nebude paní Bossleyová tak lehkovážná a…

„Váš otec mě požádal, abych se stala jeho ženou, slečno Davidsonová, a já jsem souhlasila.“

Kdyby se pod Sabrinou rozpadla židle, nemohla by být překvapenější. Se lžící ve vzduchu čekala, že se vdova zasměje.

Ve výrazu paní Bossleyové však nebyl ani náznak smíchu.

Sabrina odložila lžíci. „Nevěřím vám.“

„Není otázkou, zda mi věříte, nebo ne,“ podotkla paní Bossleyová klidně. „Je to pravda. Váš otec se mi dvoří poslední tři měsíce.“ Napřáhla pravou ruku, rozevřela prsty a na dlani ležel hezký zlatý prsten, který patřil Sabrinině matce. Byl v rodině po generace. Po její smrti si ho otec připevnil k řetízku kapesních hodinek.

„Richard mi ho věnoval jako důkaz věrnosti. Požádal mě, ať ho nenosím, dokud si s vámi nepromluvím.“

Sabrina upřela zrak na prsten. Jednou měl být její, jediná vzpomínka na matku, a po několik generací se předával z matky na dceru.

A otec ho dal této ženě?

„Teď, když to víte,“ pokračovala paní Bossleyová břitce, „můžeme mít ohlášky. Ale mám ještě jednu důležitou otázku.“

„Jakou?“ vypravila ze sebe Sabrina.

„Přijmete mě jako nevlastní matku?“

Sabrina náhle pocítila silnou nevolnost.

Odhodila ubrousek a odsunula se od stolu. „Potřebuji na vzduch.“ Aniž počkala na odpověď, rychle se vzdálila. Otevřela vchodové dveře a málem upadla. Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila a vyčistila si hlavu.

To, co vdova řekla, nemůže být pravda. Nemůže.

Dveře za jejími zády se rozlétly. Ven vyšla paní Bossleyová. „S naším rozhovorem jsme ještě neskončily.“

„Ne,“ souhlasila Sabrina. Tady je nikdo neuslyší. Cesta mezi hostincem a protějším kenmorským kostelem byla prázdná, až na několik kočárů, koní a kočí čekajících před kostelem na dámy.

Sabrina konečně mohla říct svůj názor.

„Zeptala jste se, jestli vás přijmu jako nevlastní matku. Odpověď je ne. Nikdy vás nebudu tolerovat,“ pravila s největším možným opovržením. „Můj otec se s vámi nikdy neožení. Kdyby to zamýšlel, oznámil by mi to sám.“

„Bál se vaší reakce,“ řekla paní Bossleyová. „Vaší dětinskosti…“

Byla to útočná slova. Sabrina ke vdově o krok přistoupila, připravená dětinsky ji zaškrtit.

Paní Bossleyová zvedla bradu, jako by Sabrinu vyzývala, aby ji napadla. „Předem vás upozorňuji, že žádná domácnost nemůže mít dvě paní. Moje právoplatné místo bude po jeho boku, a jestli se s mým postavením nedokážete smířit, vzniknou mezi námi problémy, které možná budou mít pouze jedno řešení.“

„A jaké? Vyhodíte mě? Věříte, že u otce budete na prvním místě?“ tázala se Sabrina. „Že mě požádá, abych odjela?“

„Jsme milenci,“ prohlásila vdova se škodolibou radostí hazardního hráče, jenž vyložil vítěznou kartu.

„To nemůže být pravda.“

Paní Bossleyová se usmála. „Jste takové neviňátko.“

Její slova udeřila Sabrinu do tváře.

Vzápětí zaznamenala pohyb za oknem hostince. Záclona v hlavní místnosti klesla dolů, jako by se někdo díval ven a nechtěl být přistižen.

„Všichni nás sledují,“ řekla paní Bossleyová s nádechem cynismu. „Budeme námětem konverzace u mnoha stolů, pokud záležitost přátelsky nevyřešíme. Smiřte se s tím, že se s vaším otcem vezmeme, slečno Davidsonová. Vrátíme se dovnitř jako přítelkyně a nebudou o nás klevetit.“ Podala jí ruku.

Měla pravdu. Nevraživost mezi nimi by vedla k šíření pomluv. Na rozdíl od Sabriny někteří měli o vdově Bossleyové vysoké mínění – například lady Agáta. Sabrina nechápala proč. Místní společnost měla mnoho přísných zásad, kdy žena jako ona mohla být pranýřovaná, a přesto chování vdovy Bossleyové přehlíželi.

V údolí přijali lidé Sabrininy sestřenice pro jejich výjimečnou krásu, ačkoli jedna byla rozvedená a druhá rozmazlený spratek.

A všichni tolerovali výstřednosti hraběte.

Lidé vždy pohotově poukazovali na Sabrininy nedostatky. Nebyla jako ostatní z rodiny Davidsonů. Byla tmavá jako matka. Vlasy měla husté a nikdo o ní nikdy neřekl, že je hezká. Říkali, že v jejích očích se zračí příliš vysoká inteligence a její jazyk je příliš rychlý. Ano, chtěli, aby organizovala dobročinné akce v kostele a hrála jim k tanci, ale více ji litovali, než respektovali.

Před chvilkou přemýšlela, jestli je nespokojená se svým životem. Nyní znala odpověď. Ano.

Pocit viny ji naplnil zlostí. Nikdy předtím s ní nelomcoval tak silný vztek.

Otočila se a kráčela pryč od hostince. Její dvoukolák s poníkem stál mezi ostatními. Chundelaté zvíře s plavou hřívou a ocasem mělo zvednutou zadní nohu, jako by spalo v odpoledním slunci.

Sabrina nezamířila k němu. Bez klobouku a rukavic, které nechala v hostinci, se vydala po cestě k vřesovišti.

„Slečno Davidsonová,“ vykřikla paní Bossleyová důrazným tónem, jako by očekávala, že Sabrina okamžitě přijde zpátky.

Sabrina se nemohla vrátit.

Potřebovala být chvíli sama, aby dala volný průchod vzteku. Potřebovala si vyčistit hlavu, aby mohla přemýšlet. Její život se změní a byla to otcova vina.

Dvořil se vdově Bossleyové a nezmínil se jí o tom? Nemohla uvěřit, že se chce znovu oženit. To mu vůbec nebylo podobné.

Otec byl vždy obezřetný, zdrženlivý muž…, ačkoli od matčiny smrti si o něho občas Sabrina dělala obavy, což si uvědomila až nyní. Někdy nebyl sám sebou. Ani ve snu by ji však nenapadlo, že se bude tajně scházet s vdovou Bossleyovou. A jelikož ji požádal o ruku, Sabrinu napadlo, jestli by ho neměli zavřít do blázince.

Nejhorší bylo, že se vdova chová velice povýšeně. Řekla o Sabrině, že je neviňátko. Jiný způsob vyjádření, že je naivní. Nebo nedůležitá.

Vyslovila však jednu pravdu. Kdyby se otec znovu oženil, Sabrina by byla vystavena jejím vrtochům.

Z očí jí vytryskly horké slzy. Otřela je a zlobila se na sebe, že si nechá ublížit a že se bojí.

Muži zapomenou na žal velice brzo. Hrozilo, že ji pohltí zloba. Nemohla se vrátit domů, ještě ne. Udělá a řekne věci, jichž bude asi litovat.

Pokračovala v chůzi, ocitla se výš a nechala za sebou stromy a stříbrné vody jezera Tay. Opustila civilizaci. Tady, kde se obloha dotýkala vřesovišť, se mohla nadechnout, plakat a vykřičet vztek.

Nedaleko cesty stála opuštěná chýše. Když byla její matka nemocná, Sabrina mnohokrát potřebovala od všeho uniknout. Objevila chýši a uvědomila si, že je to místo, kde může uvolnit hrůzu z toho, jak matka pomalu umírá.

V chýši mohla plakat, hněvat se na Boha, potom si osušit slzy, oprášit si oblečení a vrátit se domů. Díky tomu se mohla usmívat na matku a utěšovat otce.

Právě teď Sabrina potřebovala toto útočiště.

Chýše stála v ohybu zvlněného vřesoviště. Zrychlila krok. Bez zaváhání prošla první místností do druhé, v níž nebyla okna. Zůstala stát čelem k rohu. Tváře jí hořely a přerývaně dýchala.

Zaťala pěsti a promluvila, jako by hovořila k otci.

„Nemůžeš se s tou ženou oženit. Nesmíš. A jestli si myslíš, že s ní budu žít pod jednou střechou nebo sedět u stolu…, mýlíš se. Mýlíš se, mýlíš se, mýlíš se. Nezneuctím památku své matky. Slyšíš mě? Nezneuctím.“

Poslední slovo v ní probudilo příjemný pocit. A proto ho zopakovala.

„Nezneuctím. Nikdy. Můžeš mě vydědit, poslat mě do chudobince, zbít mě řetězy, ale u stolu s vdovou Bossleyovou sedět nebudu. A nikdy mi nebude matkou.“

Lomcoval s ní nezměrný vztek. Tohle by ovšem otci nikdy neřekla. Paní Bossleyová měla pravdu; Sabrině nezbývalo než smířit se, že se otec ožení.

Stane se nechtěnou součástí jejich životů, stínem toho, čím kdysi byla. Pak zemře. Sama. Nikdo nebude truchlit. Mladým dívkám budou vyprávět příběh o tom, co se stalo neprovdané…

Vtom se jí naježily chloupky na šíji a myšlenky se přerušily.

Možná zemře sama, avšak teď sama není.

Zaslechla dech někoho jiného, zněl těžce, jako by dotyčnému dýchání činilo potíže.

Pomalu se otočila a lekla se.

Ve dveřích stál muž. Opíral se o kamennou zeď, jako by potřeboval podporu.

Vypadal jako zbojník nebo pirát. Vlasy měl přerostlé a bradu stínily vousy. Byl vysoký, hubený, svalnatý… a smrtelně nemocný.

Oči měl lesklé horečkou. „Pomozte mi. Prosím. Vodu…“

Zmlkl a klesl jí k nohám.

3. kapitola

Sabrina upřeně hleděla na muže ležícího na podlaze… a vykřikla.

Její výkřik zněl, jako by ji vyděsila myš, ne muž, který je vysoký více než šest stop a vypadá jako bandita.

Muž, jenž spadl jako pytel obilí… A zdálo se, že nedýchá.

Zvědavost zvítězila nad překvapením.

Je mrtvý?

Jít sama do chýše jí nyní připadalo jako špatný nápad, obzvláště když vchod zatarasilo jeho velké tělo. Teď už nepůsobil tak děsivě jako před okamžikem. A který lotr by žádal o vodu? Nebezpečný určitě ne…

Měl na sobě tmavé pumpky a lněnou košili. Sako a nákrčník ležely na podlaze v druhé místnosti. Podpatky vysokých bot byly ochozené.

Srdce se jí zklidnilo. Vrátil se jí zdravý rozum.

Možná je cestovatel, který onemocněl a uchýlil se do chýše.

V době, kdy pečovala o matku, se Sabrina hodně naučila o léčení. Klekla si k muži a přitiskla prsty na jeho krk. Pulz byl slabý. Její prsty zanechaly na rozpálené pokožce bílé otisky. Potřeboval vodu a cokoli jiného tekutého, aby se zmírnila horečka.

Měl také zimnici. Horečka a zimnice. Nechtěla myslet na to, že by mohl mít chřipku.

Lidé Sabrinina věku se obvykle vyléčili. Tento muž by měl chřipku také překonat, jestli byl zdravý, než se nakazil.

Její vlastní problémy se rozplynuly.

„Enright.“