Elektronická kniha

The Ragpicker King Copyright © 2025 by Cassandra Clare, LLC

All rights reserved.

Translation © Pavel Kaas, 2025

Czech edition © Nakladatelství Slovart, s. r. o., 2026

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována v knižní, elektronické ani jiné podobě, ukládána do databází či rozmnožována bez předchozího písemného souhlasu vydavatele.

Všechny postavy, místa a události v této knize jsou smyšlené a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, ať již žijícími, nebo mrtvými, stejně jako se společnostmi, podniky, událostmi nebo místy je čistě náhodná.

Král Hadrník

Z anglického originálu Ragpicker King, poprvé vydaného v roce 2025 nakladatelstvím Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York, přeložil Pavel Kaas

Vydalo Nakladatelství Slovart, s. r. o., Oderská 333/5,
196 03 Praha 9 – Čakovice, v edici #BOOKLAB v roce 2026

Editorka Aneta Křižková

Redakce a korektury Jiří Kettner

Sazba Alias Press, s. r. o., Bratislava

Tisk FINIDR, s. r. o., Český Těšín

Vydání první

Cena na obálce je nezávazným

doporučením pro koncové prodejce.

ISBN 978-80-276-1273-4

10 9 8 7 6 5 4 3 2 1

www.slovart.cz

info@slovart.cz

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2025

Věnováno mé babičce Isabel

Ty opustíš své všechny věci milé

i nejdražší, to první rána smutná,

jíž vyhnanství luk nechybí se cíle.

Ty zkusíš, cizí chléb jak slaně chutná,

a cizí schody nahoru a dolů

jak šlapati, je věru cesta rmutná.

– Dante, Božská komedie (Ráj)

překlad Jaroslav Vrchlický

PROLOG

Artal Gremont, dědic čajového Privilegia z Castellane, nikdy neměl oceán zrovna v lásce. Byl to samozřejmě zdroj jeho bohatství. Na čaji a kávě, které se přepravovaly na elegantních lodích přes moře do přístavu Castellane, jeho rodina pohádkově zbohatla. Teoreticky si moře cenil, ve skutečnosti mu však připadalo fádní, nevýrazné a nudné.

Gremontovi ale připadalo nudné téměř všechno. Lidé mu připadali nudní a obecně omezení. Většina večírků byla nudná. Být synem držitele Privilegia v Castellane, s penězi, ale bez skutečné moci, bylo stejně tak nudné. A když se snažil udělat si život zajímavějším, byl rodiči poslán do vyhnanství, aby dohlížel na obchody s čajem v cizích zemích. To už bylo nudné přímo
nesmírně.

Teď se ale začínaly dít i zajímavější věci. Po otcově smrti zdědil čajové Privilegium a byl povolán zpět do Castellane, čímž jeho exil skončil. Zarezervoval si místo na nejbližší lodi opouštějící přístav Taprobana: byla to jedna z galeon Laurenta Adena, která právě vezla do Castellane zásilku teakového dřeva. Loď měla šest malých kajut pro cestující na zádi, ale okny disponovaly jen prostorné kajuty kapitánovy. Gremontova kabina připomínala spíš kobku s lůžkem upevněným ke stěně a stolem přišroubovaným k podlaze, aby se při houpání lodi neposouval.

Nuda, nuda, nuda. Gremont nervózně přecházel po kajutě. Na té zatracené lodi nebylo co dělat a jeho neklid sílil. Když se do takového stavu dostal, často musel udělat něco, aby se cítil lépe. Byla to potřeba, jakou jiní muži cítí po jídle nebo vodě.

Laurent Aden však bohužel na své lodi vyžadoval přísnou kázeň a neměl valné pochopení pro Artalovy potřeby. Minulý týden, poté co opustili přístav ve Faváru, byla objevena mladá černá pasažérka, ale Artal se s ní stačil sotva trochu pobavit, než se o tom Laurent dozvěděl a nechal dívku z Artalovy kajuty okamžitě odvést. Padlo mezi nimi pár ne zrovna zdvořilých slov a kapitán dal Artalovi jasně najevo, že pokud se na Černé růži bude pouštět do dalších podobných dobrodružství, bude v dalším přístavu bez okolků vysazen a žádné jeho Privilegium mu nepomůže.

Nevěděl, co se s dívkou stalo, a bylo mu to jedno. Zašpinila mu krví jeho oblíbené sako, což ho znechutilo. I když ne tolik jako to, že byl teď uvězněný v této kobce.

Laurent mu zakázal potulovat se po lodi, ale Laurent ať si říká, co chce. K čertu s ním. Gremont prudce otevřel dveře své kajuty a vydal se ven do úzké chodby, která se táhla po celé délce lodi. Z hřebíku na stěně sundal prosklenou lucernu. Nejlepší bude vyrazit rázně a sebevědomě, pomyslel si a vydal se ke schodišti, které vedlo na otevřenou palubu. Cílevědomý krok vyvolává dojem, že máte něco důležitého na práci.

Prošel kolem lodní kuchyně, kde kuchař podřimoval vsedě na židli nad dřevěným vědrem s napůl oloupanými bramborami. Díky nebesům, že už bude na moři jen pár dní. Gremontovi už se ze soleného hovězího, vařených brambor a loje zvedal žaludek.

Nahoře na palubě ho ovanul svěží mořský vzduch. Měsíc visel nízko nad obzorem a ozařoval bledým světlem brázdu za lodí. Plachetní lana ležela svinutá v úhledných klubkách jako spící hadi.

Jiný by nejspíš obdivoval výhled, krásu hvězd, jimiž byla noční obloha poseta, a mořskou hladinu připomínající tepané sklo. Gremont se na to všechno jen zamračeně díval. Moře bylo bariérou mezi ním a Castellane, mezi ním a znovuzískáním všeho, co mu bylo ve vyhnanství upřeno.

Vrznutí palubového prkna pod nohama ho upozornilo, že není sám. Když se otočil, musel důkladně napnout zrak; zhmotnila se mu před očima teprve po chvilce, jako stín vystoupivší ze stínu ještě temnějšího. (Když to před ním předvedla poprvé, málem omdlel leknutím, ale teď už si na její magii zvykl.) Byla jako obvykle celá zahalená v hladké černé kombinéze, v níž ze všeho nejvíc připomínala profesionálního nájemného zabijáka. Zahalenou měla i tvář, což Gremonta znepokojovalo, přestože moc dobře věděl, jak pod tímto převlekem vypadá.

„Přišla jsem vám poblahopřát k nadcházející svatbě, Artale,“ řekla. Její hlas byl tichý a chraplavý. Kdyby neznal její pohlaví, pochyboval, že by ho dokázal uhodnout.

„Asi nemá smysl se vás ptát, jak jste se sem dostala z pevniny,“ odvětil kysele. „Nejspíš jste přiletěla na netopýrovi, co?“

Zasmála se. „Na muže, který se chystá uzavřít velmi výhodné manželství, jste až zábavně zahořklý.“

Odfrkl si. „Víte, že jsem měl vyšší cíle, než je Antonetta Alleynová.“

„Vím, že jste usiloval o Anjelicu z Kutani. Ale její rodina by vás nikdy nepřijala; je to královský rod, a královská krev se může mísit zase jen s královskou.“

„Předpokládám, že vy byste to měla vědět.“

Ušklíbla se a plavně vyskočila na pažení lodi. Snadno tam udržela rovnováhu, ačkoli Gremontovi se z pouhého pomyšlení na pád do té hloubky dělalo nevolno. „Nebuďte tak kyselý, Gremonte. Doufám, že si nehodláte rozmyslet naši dohodu.“

Gremont ucítil lehké mrazení v zádech. Věděl o ní, že ovládá magii, i když vyrůstal v přesvědčení, že veškerá magie s výjimkou drobných kouzel vymizela po Rozštěpení. Když mu poprvé dokázala, že se mýlí, byl v naprostém šoku. Na hřbetě ruky měl na to dosud památku – lesklou jizvu spálené kůže ve tvaru vzdáleně připomínajícím mořskou hvězdici.

I teď se jí bál, jakkoliv ho trápilo, že to ví. „Nic si rozmýšlet nehodlám,“ řekl.

„V pořádku.“ Pod maskou bez očí a bez tváře na něj zírala jako tmavý stín na pozadí nekonečné modři noční oblohy a moře. „Doufám, že jste z odolnějšího materiálu než váš otec. I on nás ujišťoval o své loajalitě, ale nakonec se rozhodl nás zradit.“

„Vždycky byl slaboch,“ zamumlal Gremont. Jeho otec nehnul ani prstem, aby ho zachránil před vyhnanstvím, a Gremont na to nikdy nezapomněl ani mu to neodpustil. Jeho matka byla zrovna tak slabá, ale od ženy se nedalo očekávat tolik, a když nic jiného, alespoň ho slepě zbožňovala. „Nemusíte mi připomínat, že kdyby se nezatahalo za určité nitky, nevracel bych se z vyhnanství tak brzy. Dobře vím, komu jsem zavázán.“

„To ráda slyším,“ řekla, „protože se naskytla nová příležitost. Šance, abyste prokázal svou chytrost. Zdá se, že vaše drahá nastávající choť, Antonetta z hedvábného Privilegia, má jisté informace. Potřebujeme na naší straně ještě někoho dalšího a ona ví, jak se k němu dostat.“

„Antonetta? Vážně? Nenapadlo by mě, že v té své prázdné hlavě vůbec nějaké informace nosí.“

„I myš může narazit na drahocenný drobeček. Každopádně, jakmile se oženíte, máte bezvýhradné svolení dostat z ní pravdu. Jakýmikoli prostředky, které upřednostňujete.“

„Vážně? Jakýmikoli prostředky?“ Gremont se ušklíbl. „Nezklamu vás, má paní.“

„Snažte se nenechat se příliš unést, Artale. Prozatím se Liorada Alleynová bojí víc nás než rodu Aurelianů, ale pokud se tento kalkul změní, mohlo by to znamenat problémy pro všechny naše plány. Váš sňatek s Antonettou je další pákou, kterou můžeme využít k zastrašování naší drahé Liorady. Tak nechte tu dívku naživu, ano? Udělejte mi tu laskavost.“

„Samozřejmě,“ odvětil Gremont. „Ponechat ji naživu bude stejně mnohem větší zábava. Bude to moje vlastní zábavná hračka. Uvidíme, jaká je, až se na ní začne trhat hedvábí.“

Temná postava se uchichtla. „Je tak hezké vidět vás spokojeného, Artale. Ale pamatujte – na Velkém vrchu je mnoho těch, kteří by rádi viděli naše selhání. Mnozí jsou stále věrní rodu Aurelianů. Nezapomeňte nosit amulet. Je mocnější, než si myslíte.“

„Zajisté.“ Artal zvedl ruku a dotkl se přívěsku, který mu dala v Taprobaně, ještě než vůbec vstoupil na tuto loď. „Byl bych hlupák, kdybych pohrdal jeho ochranou. A vy byste se ke mně nepřidala, kdybych byl hlupák.“

Na to neřekla nic. Poněkud uražený Artal vzhlédl, aby zjistil, proč mlčí, a uviděl, že zmizela. Přiskočil k pažení a naklonil se přes něj, ale dole viděl jen tmu, vodu a odlesk měsíčního světla, který se jako stříbrná brázda táhl přes moře a ukazoval cestu ke Castellane.

KAPITOLA PRVNÍ

Kel s Conorem v Seníku trénovali šerm.

Už nějakou dobu nebylo moc času na trénink a oba jako by zrezivěli. Přesto se jim pohyby vybavovaly jako vždy. Svaly mají paměť, říkával často Jolivet. Kel ráno začínal ztuhlý, tělo ještě napůl spalo a klouby se bránily protahování. Teď, po zhruba hodině cvičení v prostoru, kde trénovali odmala, se už cítil pružný a jeho svaly reagovaly rychle a plynule.

Plochá strana jeho meče s tupou špičkou narazila do Conorova s kovovým zazvoněním. Kel se snažil využít své výhody, ale tentokrát Conor uskočil na jeden z balíků sena, které rozházené po místnosti sloužily k vytvoření proměnlivého terénu pro trénink. Zvedl levou ruku na znamení přestávky.

Kel spustil ruku s mečem a uvolnil se v ramenou.

Conor si prohrábl zpocené tmavé vlasy a zamračil se. „Musíme trénovat častěji,“ řekl. „Sotva si vzpomínám, co mám s tou zbraní dělat. Příliš mnoho večerů jsem strávil za stolem, kde jsem procvičoval leda psaní. Za poslední měsíce jsem se samou nečinností proměnil v pudink, Kelliane.“

„Slovo pudink bych zrovna nepoužil,“ namítl Kel. Conor byl pořád stejně štíhlý a v kondici. I když byl zaneprázdněný, stále plaval a téměř každý den jezdil na své klisně Asti. Kromě toho, nedělala si snad královna ještě docela nedávno starosti, že je příliš hubený? Pokud měl nějaké potíže, mnohem pravděpodobněji je způsobovalo dlouhé ponocování a nedostatek spánku.

Ne že by si to Kel kdy dovolil vyslovit. Conor byl ochoten od Kela vyslechnout věci, které by od nikoho jiného nikdy nesnesl, ale téma velké Conorovy změny, která začala před třemi měsíci – jeho podivná nová oddanost roli skutečného vládce – to bylo tabu i pro princův živý štít. Kel se domníval, že ta změna je pro Conora jakýmsi pokáním, ale byla to jen domněnka a tak to nejspíš mělo zatím zůstat. Conor o tom nechtěl mluvit a Kel nenaléhal.

„Jestli chceš, můžeme trénovat častěji,“ řekl teď. „Můžeš se připojit ke mým lekcím s Jolivetem. Jsem připraven,“ dodal, „pomoci ti s jakoukoli protipudinkovou aktivitou.“

Zvedl meč na znamení, že oddechový čas skončil. Conor se zasmál, s otočkou seskočil z balíku sena a rozmáchl se k bočnímu seku. Kel zareagoval sekem shora a meče se střetly s ocelovým třeskem. Kel odskočil dozadu, aby zůstal mimo dosah, když proti němu Conor vyrazil.

Trénovali spolu už tak dlouho, že navzájem znali své způsoby boje: Conor měl sklony k přílišnému riskování, Kel zase k přehnané opatrnosti. Tréninkové úsilí jim nebránilo si povídat, i když vykrývali a opětovali údery, vyráželi do protiútoku a prováděli klamné manévry.

„Cítíš se připravený?“ zeptal se Kel. „Bude to první zasedání Sluneční sněmovny od… po téměř čtyřech měsících.“

Málem řekl od toho masakru v Zářící galerii. Ačkoli byl Conor ochoten mluvit o útoku na palác a vraždě malé princezny ze Sarthe, nerad si to připomínal. Pořád jej to pronásledovalo v nočních můrách, z nichž se budil s křikem; Kel, který spal s princem ve stejné místnosti, pak zůstával vzhůru a napjatý jako struna čekal, až se Conorovi zklidní dech a princ znovu usne.

Odraz, výpad, odveta. Conor se hbitě skrčil, ale v jeho tváři se nepohnul ani sval. „Je to banda zbabělců,“ prohlásil na adresu držitelů Privilegií – jedenácti nejmocnějších rodin v Castellane. „Polovina z nich jako by byla přesvědčená, že je všechny zavraždí v okamžiku, kdy vkročí do Mariventu.“ (No popravdě řečeno, pomyslel si Kel, když naposledy všichni přišli do Mariventu na hostinu, málem je skutečně všechny povraždili.) „Samozřejmě neřeknou, že tohle je ten problém. Hrozně předstírají, jak jsou zaneprázdnění, nebo si vymýšlejí nejrůznější zdravotní potíže. Jenže Mayesh rozšířil zvěst, že vystoupím s důležitým oznámením, takže je tentokrát pohání zvědavost.“

Navzdory obavám šlechty byl Conor odhodlán co nejdříve obnovit měsíční schůze Sluneční sněmovny. Zašel za každým z odpůrců jednotlivě, aby jim zdůraznil, že se nemohou skrývat jako krysy, ale že musí předvést pevnou, neochvějnou jednotu. Špióny se to v Castellane jen hemží – obzvlášť teď, když je stát sarthskými požadavky ždímán jako hrozny v lisu. Pokud se ovšem vyzvědači vrátí do vlasti s informací, že je castellanská vládnoucí třída vyděšená, nakonec to pro ně všechny může dopadnout jen hůř.

„A že je to docela významné oznámení,“ řekl Kel.

Conor se pokusil o vertikální sek, Kel ho ale nacvičeným chvatem odrazil. Conor se na něj ostře podíval. „Děláš si starosti,“ řekl. „Myslíš, že dělám chybu?“

„Ne,“ řekl Kel. „Ale šlechta s tebou možná nebude souhlasit. Naposledy, když jsi jim oznámil, že se oženíš, abys vyřešil problémy země, skončilo to špatně.“

Špatně bylo slabé slovo. Špatně rozhodně nevystihovalo ta jatka v Zářící galerii, která byla příčinou Conorových nočních můr. A také důvodem, proč Kel nejenže nekladl otázky, ale navíc zachovával tajemství. Mnohem více tajemství, než si kdy přál zachovávat.

„No, tohle rozhodnutí nebylo jen moje. Podíleli se na něm i Jolivet a Mayesh. A má matka. Co se týče mého otce… No, z téhle strany žádnou odpověď nedostanou.“

Vskutku ne. Den po masakru vstoupil král do Severní věže a od té doby ji neopustil. Nosili mu tam jídlo; nevycházel ven, nemluvil, nereagoval, když jej někdo oslovil. Mayesh to zdůvodňoval jakýmsi šokem – říkal tomu katatonie – a vysvětloval, že se to stejně jako nemoc časem spraví.

To, že se král zcela stáhl z veřejného života, však zůstávalo tajemstvím. Kromě Kela jen Conor, Mayesh, Jolivet a královna věděli, že nemluví a že „královy rozkazy“, které vycházejí ze Severní věže, jsou ve skutečnosti Conorovy, a že je vydává podle doporučení a rad Mayeshe a Joliveta.

„Ano,“ řekl Kel. „Je to docela ostuda. Celou tu dobu jsi s mimořádnou diplomacií odvracel válku se Sarthe.“ Práce dlouho do noci, pečlivě koncipované dopisy, omluvy, které nepřipouštěly žádnou vinu, ústupky bez kapitulace. „Ale uznání se nedočkáš. Od šlechty ne.“

„Možná ne,“ řekl Conor. „Ale s vydíráním mám zkušenosti já.“ Jeho úsměv byl náhle jako ledové ostří. „Sarthským vůbec nejde o to pomstít smrt princezny. Zajímá je jen jako páka, kterou jim to dává ke vznášení požadavků. A jakmile do tebe vyděrač zatne drápek, jen tak to neskončí. Oni se budou vracet a budou chtít pořád víc, ať jim dáš cokoli. Sarthe jednoho dne jen tak nezmizí, jako se vypařil Klikař Midas.“

Klikař Midas. Kelovi se pořád nechtělo uvěřit, že zločinec, s nímž kdysi vyjednával o Conorově bezpečí a duševním zdraví, prostě opustil Castellane. Byla to právě Midasova existence, co ho v první řadě vtáhlo do stínového světa Krále Hadrníka – Midas se sám stal Andreyenovým vyzyvatelem a Král Hadrník si Kela najal, aby zjistil, kdo z Velkého vrchu financuje Midasovy různé zločinecké podniky. Midas se Kelovi jevil jako krutější a nebezpečnější verze samotného Krále Hadrníka. Jeho nebrzdil Andreyenův poněkud záhadný smysl pro čest. Byl jako neřízená střela schopná čehokoli.

Conor stále mluvil o Sarthe; Kel se přinutil vrátit se do přítomnosti. „Jediné, co Sarthiany zastaví, je, když ukážeme, že jsme příliš silní na to, aby nás bylo možné zastrašit. Pokud si tím sňatkem zajistíme peníze a válečné lodě, Sarthe si uvědomí, že je příliš nebezpečné snažit se nás úplně vysát.“ V šedých očích se mu zablesklo. „To mi něco připomíná. Když už mluvíme o sňatku, brzy by měl dorazit Artal Gremont. Pak se budeme všichni muset připravit na ten nekonečný triumf, protože lady Alleynová se chystá provdat dceru.“

Kel se pokusil odrazit Conorův výpad, ale zareagoval o zlomek sekundy později a Conor ho klepl košem kordu, jako by chtěl říct: Dávej si pozor. Kel ze sebe prkenně vypravil: „Vskutku, tohle bude vyvrcholení jejích plánů s Antonettou. Zajímalo by mě, co si najde za další zábavu, až zaschne inkoust na oddacím listu.“

„Předpokládám, že udělá vše, co bude v jejích silách, aby se vměšovala do záležitostí Gremontova čajového Privilegia a propojila je se svým vlastním,“ řekl Conor. „Budu na ně oba muset dohlédnout. Tolik moci soustředěné v jedné rodině pravděpodobně způsobí problémy. Antonetta alespoň není ambiciózní,“ dodal, „i když ji matka možná ponouká, aby dělala potíže.“

Není ambiciózní. Takhle Antonettu vnímali všichni; jen Kel věděl, že se všichni mýlí. Vzpomněl si, jak mu říkala, že chce převzít kontrolu nad hedvábným Privilegiem, a jindy zase jak se mu svěřila, že její matka nepovažuje za přijatelné, aby Privilegium ovládala svobodná žena. Pokud by se ale s Gremontem vzali, každý by si své Privilegium ponechal samostatně, dokud by nenastal čas je předat další generaci. To, že byla ochotna si vzít hulváta, jako je Gremont, aby ovládla nejcennější Privilegium v Castellane, o jejích ambicích vypovídalo víc než dost.

„Ale na druhou stranu,“ pokračoval Conor a vzápětí špička jeho meče odrazila Kelův a lehce ho škrábla na rameni. Kel na okamžik znehybněl na znamení, že soupeři přiznává bod. „Často si vzpomínám na to, co starý Gremont řekl před smrtí. Nikomu se nedá doopravdy věřit.“

Kel maně přivřel oči, když si vzpomněl na starcova slova. Byl u toho, když Gremont zemřel. Jako jediný stál po jeho boku, když stařec odcházel na věčnost, a Gremont ho ani nepoznal. Myslel si, že je to Conor.

Nevěřte nikomu, zasípal tenkrát. Ani matce, ani rádci, ani přátelům. Nikomu na Velkém vrchu nevěřte. Důvěřujte jen svým vlastním očím a uším, jinak si Šedý had přijde i pro vás.

Ta slova byla určena Conorovi. Byla to rada, kterou mu Kel předal v těch hrozných dnech po masakru, kdy Conor nespal, jen přecházel po jejich komnatách. Když mu Kel svěřil Gremontova slova, Conorovi se po tváři mihl záblesk úsměvu.

„Dobrá rada,“ řekl, „ale už jsem si ji osvojil. Nikomu nedůvěřuji – kromě tebe, ale vždyť ty jsi moje oči a uši, ne? Nejsi můj rádce ani můj přítel ani můj bratr. Jsi spíš jako já sám. A teď tě budu potřebovat ještě víc. Nejen abys mě chránil, ale také aby ses díval a naslouchal. Abys mi říkal, co vidíš a slyšíš.“

A Kel nic neřekl. Nemohl Conorovi přiznat, že mu lže – i když to bylo pro jeho dobro. Ani tehdy, a ani teď ne. Mlčel, nechával si tajemství pro sebe a říkal si, že je to všechno pro Conorovo dobro. Že se Conor jednou dozví pravdu a odpustí mu tu zradu.

„Páni, to je moc dobře, že jsi tady,“ řekla Antonetta Alleynová a ztěžka se opřela o obrovskou hromadu polštářů, která vyplňovala její zlacenou postel. „Viděl tě vejít ještě někdo kromě Magali?“

Lin Casterová zavrtěla hlavou. U vchodových dveří svedla kratičký zápas se služebnou Magali, která byla odhodlaná zbavit Lin kabátu a lékařské brašny, ale Lin se s nimi odmítla rozloučit. Mlčenlivý souboj se odehrál pod nejméně dvěma tucty portrétů Alleynovic předků, nebo se alespoň Lin domnívala, že to jsou oni.

Lin si nikdy nezvykla na interiér domu Alleynových. Nebyl velkolepý a podivně pustý, jako kdysi dům Rovergeových, ale naopak plný věcí: všude samé krajinomalby, mohutné stříbrné stolní mísy překypující hedvábnými květinami, zlacené hodiny a mramorové busty básníků a dramatiků dávné minulosti. Každý kus nábytku, který mohl být pozlacený, byl, a pokud ne, pak byl alespoň ozdoben bílou krajkou jako panenská nevěsta.

Služebná konečně vzdala souboj o Lininy věci a vedla ji nahoru po pozlaceném schodišti do dlouhé haly s kobercem z vázaného hedvábí. Když Lin stoupala po schodech, prošla kolem tuctu zrcadel ve stříbrných rámech, která jí ukazovala její odraz: rudé vlasy spletené do copů, jednoduché šaty v prosté aškarské šedi, obnošená kožená brašna v rukou. Byla rozhodně tou nejprostší a nejskromnější bytostí v domě.

Nemohla si pomoct, musela si vzpomenout, jak ji Antonetta poprvé pozvala. Vzhledem k výjimečnému postavení rodiny Alleynových ji ta žádost překvapila, ale Antonetta trvala na svém. Přála si, aby ji Lin navštěvovala každý týden – pod podmínkou zachování absolutní diskrétnosti – a návštěvy musely vždy proběhnout v přesně stanovenou hodinu a den. Neřekla proč, ale když Lin mluvila s Kelem v Černém sídle, pochopila, že je to čas, kdy Antonettina matka lady Alleynová hraje každý týden karty s dámami z Velkého vrchu, což znamenalo, že s největší pravděpodobností nebude doma.

Lin se Antonetta Alleynová zalíbila hned napoprvé – což nebylo nijak překvapivé, protože Antonetta ji propašovala bdělým palácovým strážím pod nosem do paláce – a během jejich pravidelných setkání její náklonnost vůči Antonettě dál rostla.

Antonetta byla laskavá, i když poněkud povrchní a nesoustředěná. Lin připadala ta dívka na Velkém vrchu jako králík mezi šakaly. Ve skutečnosti lékařskou péči víceméně nepotřebovala. Obvykle spolu strávily několik hodin povídáním a popíjením některého z Lininých léčivých čajů. Podle Linina názoru si Antonetta platila její společnost, nikoli lékařské služby.

Antonetta se téměř ztrácela v záplavě látek: hedvábí a satén v duhových barvách splývaly z tyčí v šatních skříních a visely dokonce i na záclonových konzolích podél oken. Všechno bylo pokryté papíry: jídelními lístky, pozvánkami, seznamy věcí, které ještě bylo potřeba zařídit či obstarat. Antonetta se opírala o hromadu hedvábných polštářů, které tvořily jakousi bariéru mezi ní a čelem její postele vyřezaným ve tvaru elegantní, ale nepříliš pohodlně působící zlacené růže.

Antonettin pokoj však pořád nebyl tak přehnaně načančaný jako zbytek domu. Stěny sice svou světle růžovou barvou připomínaly vnitřek mušle, z váz tu rovněž splývaly kaskády hedvábných květin a pohovky se spirálovitě vyřezávanými opěrkami byly čalouněné látkou zobrazující idylické venkovské scény s půvabnými pastýřkami; hedvábných květin tu ale bylo méně a mramorové busty vůbec žádné.

Antonetta služebnou propustila se strohým: „Nech nás být, Magali,“ a gestem naznačila Lin, aby za ní zamkla, než přistoupí k posteli. Antonettiny rozpuštěné vlasy připomínaly záplavu zlatých kudrlin, jež se barvou téměř nelišily od hedvábné přikrývky. Měla na sobě světle modrý župan s krajkou na rukávech a vypadala sklíčeně. „Máš něco na bolest hlavy způsobenou stresem z plánování zásnubní oslavy, které by ses nejraději neúčastnila?“ zeptala se.

Lin se posadila na postel Antonettě k nohám a začala se přehrabovat v brašně ve snaze najít výtažek z vrbové kůry. Nemohla se ubránit úsměvu při pohledu na název knihy vázané v kůži, která ležela otevřená na přikrývce: Chladné srdce osamělého krále.

„Pořád platí, že to má být příští týden?“ zeptala se Lin soucitně. „Připadá mi, že se to blíží strašně rychle. A to ještě ani nedorazil do Castellane, že ne?“

„Jeho loď přistane za pět dní,“ řekla Antonetta bez nadšení. S nadějí v očích se podívala na Lin. „Možná bych mohla onemocnět nějakou záhadnou chorobou, něčím, co by mi zabránilo ho vídat? Alespoň na měsíc nebo dva.“

Lin podala Antonettě ampuli tinktury z vrbové kůry. „To by věci jen oddalovalo,“ řekla. „Kéž by…“ Větu však nedokončila. Věděla už, že Artal Gremont, kterého si má Antonetta brát, je nejen mnohem starší než ona, ale také ho provází neblahá pověst. Kel naznačil, že má na svědomí takové činy, že byla Gremontova rodina nucena poslat ho do ciziny – a vzhledem k tomu, jaké špatnosti šlechticům z Castellane pravidelně procházely bez trestu, to musely být věci vskutku odporné.

Lin dělalo starosti i to, jak rezignovaně se Antonetta staví vůči vzniklé situaci. Všechno to zařídila její matka; Antonetta do toho neměla co mluvit a trvala na tom, že nemůže nic udělat, aby matčin názor změnila. Lin věděla, že Antonetta si nepřeje nic než zůstat svobodná a sama řídit hedvábné Privilegium, tak jako to doposud činila její matka. Jak se však zdálo, Liorada Alleynová své dceři nedůvěřovala. Oznámila Antonettě, že pokud se odmítne provdat a stát se pokračovatelkou rodu Alleynových, přenechá Privilegium a veškerou moc, která k němu náleží, vzdálenému bratranci a svou vlastní dceru z něj zcela vyloučí. Antonettiny naděje se nyní podle všeho upíraly jen k možnosti, že se Gremont k manželství postaví stejně vlažně jako ona a ponechá jí víceméně volnost, což by jí umožnilo vést život bohaté dámy z Velkého vrchu bez přílišného vměšování.

„Doufám, že už má milenku nebo si ji brzy pořídí,“ řekla nyní Antonetta. „Pokud ho bude dostatečně zaměstnávat, nemusel by obtěžovat mě.“ Podívala se na Lin. „Myslíš, že je to možné?“

„Bohužel, s tím, jak přesvědčit manžela, aby si našel milenku, nemám zkušenosti,“ řekla Lin s ironickým úsměvem. „Tohle si vezmi a dej si to pod jazyk.“

„Ty jsi pro mě nepostradatelná,“ řekla Antonetta. „Aspoň že tě budu moci vídat i po svatbě. Nedokážu si představit muže, který by své ženě odpíral návštěvy lékaře.“

„Co například takový, který jí chce sám ublížit?“ naznačila Lin opatrně. Léčila už mnoho takových žen, které tvrdily, že si svá zranění způsobily vlastní nešikovností, ačkoli si byly dobře vědomy toho, že Lin ví svoje.

Antonetta si odfrkla. „Gremont se mě nedotkne ani prstem, pokud bude chtít zůstat v Castellane,“ prohlásila. „Napadení šlechtičny se trestá vyhnanstvím – i když je útočníkem její manžel.“

Kéž by tak obyčejné ženy z Castellane měly takovou ochranu, pomyslela si Lin, ale vzápětí tu myšlenku zahnala. Lepší, když jsou chráněny alespoň některé.

V naději, že se jí podaří změnit téma, Lin ukázala na otevřenou knihu ležící na posteli. „Je to dobré?“ zeptala se. „Ten název zní jako nějaká kramářská balada.“

„Je to o princi Conorovi,“ řekla Antonetta s potutelným úsměvem. „Stejně jako většina ostatních kramářských balad.“

Lin cítila, jak rudne. To se jí stávalo pokaždé, když padla zmínka o princi z Castellane; bylo jí to velmi nepříjemné. Začala se prohrabovat brašnou. „Určitě ne všechny.“

„Ale ano,“ namítla Antonetta. „Sedm koster sedmi princových nevěst, Princ se srdcem z ledu a zlatou korunou, Princ v hedvábí a dáma v hadrech a Kruté zákony nemravného prince…“

„Ty tituly mi připadají až moc dlouhé,“ poznamenala Lin.

Antonetta pokrčila rameny. „Prince má rád každý, zvlášť když je svobodný.“ Naoko lhostejně si prohlížela nehty. „I když náš už dlouho svobodný nebude.“

Lin se snažila nedat na sobě znát překvapení. „Co tím myslíš?“

„Conor se zasnoubí,“ řekla Antonetta a pozorně sledovala Linin výraz. „Všechno je domluveno. Má se oženit s Anjelicou z Kutani.“

Lin náhle začalo hučet v uších. Jakkoliv se bránila, musela myslet na poslední okamžik, kdy prince viděla v jeho kočáře před saultem. Na poslední slova, která jí řekl. Pak jsem prokletý. Odsouzený myslet jen na tebe. Na tebe, která si myslíš, že jsem odporný člověk. Ješitné monstrum, které nemohlo odolat předvádění a přitom ti ublížilo.

Vůbec nedostala šanci se nad těmi slovy zamyslet, a už vůbec ne říct mu, že si o něm nemyslí, že je monstrum. Toho večera se to stalo – došlo k masakru. Nastala jatka v Zářící galerii. Velká zrada. Pro útok na Marivent z oné noci – noci, kdy se Lin prohlásila za znovuzrozenou Bohyni a lodě Rovergeů shořely v přístavu – se vžily nejrůznější názvy. Druhý den ráno se probudila a uviděla černé vlajky vlající z hradeb Mariventu, slyšela po celém městě vyzvánět umíráčky a pomyslela si, že to nějak souvisí s ní – s jejím proviněním, s její velkou lží.

Jsem znovuzrozená Bohyně.

Ale samozřejmě to nebylo kvůli tomu. Mayesh přišel k ní domů, v obličeji strhaný, jako by přes noc zestárl o dalších deset let. Podíval se na ni a řekl unaveně: „Krvavá lázeň v paláci. A teď tohle.“ Ani to neznělo zlostně. Jen velmi vyčerpaně.

Udělala mu karak a začala z něj páčit podrobnosti o tom, co se stalo – o útoku, o smrti malé princezny ze Sarthe, co to bude znamenat pro Castellane – a celou tu dobu měla na jazyku otázky: Stalo se mu něco? JE ZRANĚNÝ? Je princ v pořádku?

Neměla právo se ptát. Neměla ani právo dělat si starosti o Kela, ale bála se. Strčila si ruce pod stůl, aby nebylo vidět, jak se jí třesou, a čekala, dokud stařec nedokončí své vyprávění.

„Nemůžeme si dovolit válku,“ řekl a ona si uvědomila, že nemluví o Castellane, ale o nich, o Aškarech. „Pokud bude Castellane napadeno zvenčí, rozpoutá to snahy očistit to, co je uvnitř. Začnou se sami sebe ptát: Kdo jsou tihle Aškaři? Žijí sice mezi námi, ale nepatří k nám! Jak jsou vlastně na tom s loajalitou?“

„To neudělají. Tolik jsi toho pro ně udělal, zai. Tolika úspěchů jsi dosáhl, stačí si vzpomenout na posledních dvacet let…“

A tehdy na ni upřel tvrdý pohled. „To říkáš jako moje vnučka Lin, nebo jako znovuzrozená Bohyně?“

Ztěžka polkla. „Mohla bych ti říct…“

„Nedělej to,“ řekl. „Nevím, co tím vším sleduješ, ale neříkej mi to. Lepší bude, když to nebudu vědět.“

Tehdy pochopila, že ačkoliv se on a maharam navzájem nenávidí, v jedné věci se shodnou: Lin Casterová není znovuzrozená Bohyně a z jejího tvrzení, že jí je, nic dobrého nevzejde.

„Lin,“ ozvala se Antonetta podrážděně, „na co myslíš?“ Naklonila se blíž. „Rozrušila tě snad… ta zpráva o Conorovi?“

„Jednou jsem ošetřovala muže, který měl v hlavě zabodnuté ševcovské šídlo,“ řekla Lin. „Mě jen tak snadno něco nerozruší.“

„To je dobře, protože bych tě ráda požádala o něco ne zrovna příjemného.“

„Jak moc nepříjemného?“

„Ráda bych, abys přišla na mou zásnubní oslavu…“

„To ne,“ řekla Lin a viditelně přitom ucukla. „Už žádné oslavy na Velkém vrchu. Ta poslední…“

„Slyšela jsem, že jsi skvěle tančila,“ řekla Antonetta. Lin se na ni zle zadívala, ale Antonetta na ni upírala bezelstný pohled velikých vykulených očí. „Potřebuji tam někoho, kdo mě chápe, Lin. Prosím. Někoho, kdo bude na mé straně.“

„A co Kellian?“ zeptala se Lin. „Nebude tam snad?“

Teď pro změnu upadla do rozpaků Antonetta. „No, ano, ale bude se starat o prince. Conor má rád, když má na večírcích své přátele kolem sebe.“

Samozřejmě, uvědomila si Lin. Conor bude na zásnubní oslavě. Na jednu stranu se děsila pouhé představy, že by se s ním měla potkat, ale zároveň jí cosi v nitru stále silněji našeptávalo: Jdi. Jdi a sejdi se s ním. Brzy staneš před exilarchou a sanhedrinem. A v tu chvíli nesmíš myslet na prince z Castellane. Ještě naposledy ho uvidíš a pak necháš tuhle kapitolu za sebou.

„Prosím,“ zopakovala Antonetta. „Půjčím ti svoje šaty. Jakékoli, které si vybereš. Budeš vypadat naprosto úžasně.“

A bude snazší nechat tu kapitolu s princem za sebou, když budeš oblečená v nádherných šatech, pomyslela si Lin. „No, pokud mě opravdu potřebuješ, tak tedy ano,“ řekla a zdráhavě se usmála. „Samozřejmě půjdu.“

vše, co je dobré, pochází od bohů. všechno zlé pochází od lidí.

Kel nedokázal odtrhnout pohled od nápisu vyvedeného zlatou mozaikou na klenutém stropě Sluneční sněmovny. Připadalo mu, že vyjadřuje zlověstné poselství, které z těchto slov před třemi měsíci, kdy se na tomto místě naposledy sešli představitelé Privilegovaných domů Castellane, nevnímal.

Nebyl si jistý proč. Conorovo oznámení bylo nakonec přijato lépe, než Kel očekával. Zpočátku se poté, co Conor ohlásil své zasnoubení, ozvaly nespokojené hlasy. Kel slyšel útržky rozhovorů, námitky – do toho nás v první řadě dostala právě svatba – a stížnosti na to, že se s nimi nikdo neporadil. Conor trpělivě seděl – trpělivost ho zjevně tížila jako nový kabát – dokud hluk neutichl.

Pak promluvil: „Náš nový partner ví o potížích se Sarthe. Zavázali se k věnu sto tisíc korun a k nasazení své flotily v případě války. Mají deset tisíc válečných lodí. Sarthe nemá žádné; museli by si je vyžebrat, půjčit nebo je ukrást, a pokud se tak rozhodnou, najdou náš přístav plný lodí, které budou připraveny poslat je do horoucích pekel.“

Oči se mu zúžily do stříbřitých štěrbinek a Kel musel myslet na to, kolik péče a starostí stály přípravy na tento okamžik. Bezesné noci plné úvah, zda je to správná věc. Porady s Mayeshem, hodiny strávené v Severní věži, kde se zavírali s rádcem a legátem, a všude ty mapy, jen samé mapy se zapíchanými špendlíky. Každý špendlík představoval armádu, a na každý špendlík představující armádu Castellane připadalo deset dalších představujících armády Sarthe.

Nakonec žádná otázka nahlas nezazněla.

Pak za všechny promluvil Cazalet. Jak jinak, pomyslel si Kel; jeho slovo mělo u ostatních rodů vždycky váhu. „Obdivuhodné rozhodnutí, Monseigneur,“ řekl, „a zjevně učiněné s ohledem na prospěch Castellane.“

Pokud se kolem toho schylovalo k nějakému rozruchu, ustal dřív, než začal. Ciprian Cabrol vypadal upřímně potěšeně. „Skvěle vymyšleno,“ řekl. „Sarthe se nemůže postavit takové spojenecké síle. Ani se to neodváží zkusit.“

Dokonce i lady Alleynová to přijala s grácií. Koneckonců, Antonetta byla zasnoubená, takže si už Liorada nedělala naděje, že ji provdá za Conora. Vzdala svůj sen o tom, že by její dcera mohla proniknout do královské rodiny, a smířila se s tím, že pravděpodobně bude jen velmi, velmi bohatá.

Kel tak nějak doufal, že na schůzi bude i Antonetta, ale nedostavila se. Od oznámení jejích zásnub pouhý týden po vraždění v Zářící galerii ji vídal jen vzácně. Do paláce vůbec nepřišla, a když ji jednou večer viděl v domě Cabrolů, jen se zářivě usmála a řekla, že svatba vyžaduje spoustu příprav. Je prý daleko víc zaneprázdněná, než si představovala. A pak se Kela zeptala, jestli by podle něj byl problém mít na oltáři růžové růže. Jsou to prý její oblíbené květiny, ale v květomluvě Castellane naznačují pomíjivost citu…

Jen tak tak se mu podařilo vyklouznout, aniž by řekl něco, co neměl. Stále si pamatoval, jak ho před několika měsíci prosila, aby něco udělal a zabránil svatbě – ale on tehdy nosil svůj talisman. Myslela si, že je Conor. To znamenalo, že Kel nemá vědět, že si – zpočátku – tyto zásnuby nepřála; nemohl se o tom zmínit, aniž by porušil svůj slib princova štítu.

Najednou si uvědomil, že zoufale touží dostat se ze Sluneční sněmovny na čerstvý vzduch. Schůze skončila a několik držitelů Privilegií se tlačilo kolem Conora. V rozvlněném hloučku těch, kteří se snažili dostat k princi, Kel rozeznával jen zářivý záblesk jeho rudého sametového pláště a mihotavý lesk rubínu v jeho koruně.

Jeho pozornost upoutal pohyb u dveří. Legát Jolivet, velitel královské gardy. Vlasy mu od událostí v Zářící galerii zešedivěly a jeho profil byl ještě hranatější a stále víc připomínal jestřába. Během schůze toho řekl jen velmi málo, ačkoli se bezprostředně podílel na každém rozhodnutí, které princ v posledních měsících učinil.

V chaotických dnech po zavraždění sarthské princezny, její osobní stráže a vyslanců Marivent bez dechu čekal na vyjádření ze Sarthe. Byl to Jolivet, kdo navrhl, aby na znamení dobré vůle do Sarthe okamžitě poslali zprávu s podrobnostmi o tom, co se stalo. Pravdu, zdůraznil; zvěsti o tom, co se tu odehrálo, se brzy roznesou všude a král v Aquile by zanedlouho odhalil jakoukoli lež. Jediná nepravda nespočívala v textu samotném, nýbrž v podpisu. Zprávu nenapsal král. Udělal to Conor a podepsal ji jménem svého otce.

Odpověď, když konečně dorazila, byla stručná a chladná. Král Leandro d’Eon psal ze svého paláce v Aquile, že Sarthe poslalo svou princeznu v dobré víře. Z tragédie, která ji postihla v Mariventu, tudíž říše Sarthe viní Castellane, a pokud nemá dojít k válce, musí být zaplacena odpovídající cena.

Uvedl částku jeden milion korun. Dokonce ani Mayesh v tu chvíli nedokázal zachovat klid. „To nemůže myslet vážně,“ řekl. „Ani kdybychom prodali celé Castellane, tolik bychom nedostali. Žádná země, snad kromě Kutani, by nemohla vydat takovou částku a přežít.“

„D’Eon tím vlastně prozrazuje, že chce válku,“ řekl Conor unaveně. „Nabízí cestu ven, ale není to skutečná nabídka.“

„Ani skutečná cesta ven,“ řekl Jolivet. Rozhlédl se po všech přítomných s výrazem chladnokrevným jako vždy. „Nebudeme platit. Najdeme jiné řešení.“

A tak také učinili, ačkoliv Jolivet nevypadal, že by byl zjevným úspěchem plánu nějak přehnaně nadšený. Teď kývl na Kela, aby ho následoval, a vyšel ven jako první.

Kel proklouzl mezi lidmi za ním. Venku před Hvězdnou věží panovalo horké, jasné poledne. Nad městem se vznášel opar, který jako by se spouštěl z Velkého vrchu a měnil oceán ve vzdálenou zelenou šmouhu.

Našel Joliveta stát ve stínu zdi, která obklopovala královninu zahradu. Jako obvykle se tvářil naprosto neproniknutelně. Jeho uniformu zdobily zlaté šňůry a Kel si stačil všimnout i Lvího prstenu. Když se přiblížil, legát tiše řekl: „Předpokládám, že zprávu o této schůzce předáš v Sídle.“

„Nevidím důvod to tajit,“ řekl Kel. „Brzy se to dozví celé město a Král Hadrník o tom bude vědět dřív než kdokoli jiný.“

Jolivet cosi zabručel a založil si ruce na prsou. „Předpokládám, že ty a tvoji přátelé jste se nikam dál neposunuli.“

Kel na poslední chvíli spolkl podrážděné odseknutí. Ze všech lidí v Castellane byl legát Jolivet tím posledním, komu by si Kel přál svěřit své tajemství, jež mimo Černé sídlo nikdo neznal. Neměl však v této věci na výběr. Jolivet ho víceméně dotlačil k tomu, aby se spolčil s Králem Hadrníkem v naději, že zjistí, kdo zorganizoval vraždění v Zářící galerii.

Kel patřil paláci; byl vlastně palácovým majetkem. Pokud mu Jolivet nařídil něco udělat, odmítnutí by se rovnalo vzpouře. Mohl jít za Conorem, ale v hloubi duše s legátem souhlasil. Kdokoli provedl útok na galerii, měl v hledáčku větší cíl než jen návštěvu ze Sarthe.

Kel sledoval jednoho z vrahů z galerie a dohonil ho na střeše. Stále si pamatoval, co na něj ta černě oděná postava – obličej i tělo měla zcela zakryté, takže byla naprosto neidentifikovatelná – zasyčela, když tam nevěřícně stál s mečem v ruce.

Stojíš na prahu dějin, princův štíte. Protože toto je počátek pádu rodu Aurelianů.

Conor byl jediným dítětem krále, který sám byl jediným přeživším ze tří synů. Konec rodové linie Aurelianů by musel nastat Conorovou smrtí. A Kel přísahal, že tomu zabrání. I kdyby to znamenalo poslechnout Jolivetův rozkaz, aby tajil svoji činnost. I kdyby to mělo znamenat spojit síly s Králem Hadrníkem – největším zločincem v Castellane.

„Postupujeme pomalu,“ řekl Kel. „Honíme se za přeludy. Zdá se, že o útočnících nikdo nic neví. Tu noc muselo zemřít třicet mužů, a přesto nejsou sebemenší náznaky, že by se někdo pohřešoval. A to má Král Hadrník přístup k nejrůznějším zdrojům informací.“

Jolivet znovu zabručel. „Nic se neděje bez varování,“ řekl. „Jen to varování nemusí mít takovou podobu, jakou si představuješ. Cokoli neobvyklého nebo nečekaného, co se ve městě odehrálo, stojí za pozornost.“ Pohlédl ke dveřím věže, odkud právě vyšli Ciprian Cabrol, Joss Falconet a Lupin Montfaucon. Kráčeli směrem k nim po cestě vysypané kamennou drtí s hlavami u sebe, zabraní do hovoru.

„Cabrol,“ pronesl chraplavě Jolivet. „Co si o něm myslíš?“

Kel na okamžik zaváhal, než odpověděl, a pozoroval tři muže, jak se pomalu přibližují. Na bílém pozadí věží Mariventu připomínali hejnko pestrobarevného ptactva. Montfaucon byl jako vždy dokonale sladěný – v kalhotách a kabátku zářivě žluté barvy vypadal jako zlatá žluva. Joss měl na sobě jasně rudý oblek s vyšívaným vzorem měděných hadů. Cabrol z těch tří vypadal nejméně nápadně – na sobě měl tuniku tmavě šedé barvy, ovšem s podšívkou modrou jako peří ledňáčka, která zazářila pokaždé, když se mu rukávy při gestikulaci shrnuly.

„Těžko mu věřit,“ řekl Kel tiše, „po tom, jak získal Privilegium na obchod s barvivy.“

Ještě před třemi měsíci patřilo Privilegium na obchod s barvivy udělované městským státem Castellane rodině Rovergeových. Charlon Roverge patřil spolu s Jossem a Lupinem k blízkým přátelům prince Conora. Oné noci, kdy došlo k masakru v Zářící galerii, celá Rovergeovic flotila shořela v přístavu a jejich majetek byl rázem pryč. Během několika dní zmizeli z Velkého vrchu a moc si toho s sebou neodnesli; zbytek toho, co měli, byl určen k prodeji na splacení jejich obrovských dluhů. Samotné Privilegium patřilo koruně a Radě a bylo předáno rodině vybrané Cazaletem (a schválené teoreticky králem, ve skutečnosti Conorem) – Cabrolům, významným místním obchodníkům s inkoustem.

V čele rodiny stáli tři lidé: nejstarší syn Ciprian, jeho sestra Beatris a jejich stará matka, která se od okamžiku převzetí moci téměř neukazovala. Ciprian byl arogantní elegán, z něhož na první pohled vyzařovala sebejistota, že je předurčen k převzetí otěží v jednom z nejziskovějších Privilegií Castellane.

A možná k tomu měl důvod. Poté co si s Lin promluvil o zničené flotile, vzal si Kel v Severní věži stranou Mayeshe. „Předpokládám, že všichni víme, že Rovergeovic lodě spálili Cabrolové, je to tak?“

„Ale ovšem,“ odvětil Mayesh, zatímco studoval mapu Sarthe. Byla posetá různobarevnými špendlíky, jejichž význam však Kel nechápal. „Je to veřejné tajemství, Kelliane.“

„A nic se nepodnikne?“

„Rodina Rovergeových měla mnoho nepřátel.“ Mayesh přemístil jeden ze špendlíků. „Vyhrožovali a zastrašovali každého, koho považovali za konkurenta; rodina Cabrolových byla jen poslední z jejich obětí a první, která se bránila. Být to někdo jiný, nejspíš by ho to přivedlo do Poslední štace. Mnozí na Velkém vrchu i z obchodních cechů to berou tak, že byl Benedict po zásluze potrestán.“ Mayesh se na Kela zvědavě zahleděl. „Jak si myslíš, že se mění držitelé Privilegií?“

„Takhle ne,“ řekl Kel. Myslel na přístav oné noci, kdy došlo k požárům, na moře plné barviv, na vlny, které se tříštily v pěně zbarvené do žluté a šarlatové, tyrkysové a fialové. Ještě několik dní poté se nad Castellane vznášel kouř a proměňoval západy slunce v malířskou paletu plnou vínově červené a zlaté. Jako vítězný prapor Cabrolů. „Možná teď získali moc, ale pořád je podstatné, jak se k ní dostali. Z dlouhodobého hlediska na tom vždycky záleží.“

Mayesh se nad tím mírně pousmál. „To je bystrý postřeh, Kele. Právě jsi uvedl jeden z důvodů, proč si šlechtici navzájem kvůli obsazení Privilegií nevyhazují lodě do povětří neustále.“

„Existuje ještě jiný důvod?“

„Černý prach je drahý,“ uchechtl se Mayesh a vrátil se ke své mapě.

„Anjumane!“ křikl Joss. Usmíval se svým obvyklým klidným, jakoby líným úsměvem. „Předpokládám, že jsi znal tu Conorovu velkou novinu předem, co? Není divu, že jsi po celou schůzi vypadal, jako bys spal. Pro tebe to nebylo žádné překvapení.“

Kel si v duchu poznamenal, že musí zapracovat na svém výrazu naslouchá klidně, ale se zájmem. Bylo zřejmé, že nevypadal tak, jak doufal. „Věděl jsem to, ano. Pro Conora to nebylo jednoduché rozhodnutí. Dlouho se s tím potýkal.“

„To rozhodně,“ zachechtal se Montfaucon. Žlutá barva jeho obleku ostře kontrastovala s jeho tmavou pletí. „Jednou jen stěží unikl poutům manželství. Teď se do nich hrne dobrovolně.“

„Conor se málokdy do něčeho hrne jen tak,“ poznamenal Joss. „Řekl bych, že moc dobře ví, proč jde manželským poutům naproti.“ Otočil se k Jolivetovi. „Souhlasíte, pane legáte?“

Jolivet zamumlal něco v tom smyslu, že potřebuje zkontrolovat své vojáky, a vytratil se.

Cabrol se za ním podíval se zdviženým obočím. „Povznesený jako vždy,“ řekl suše. Jeho tmavé oči a vlasy barvy červených střešních tašek Castellane byly velmi nápadnou kombinací. „Vojáci jsou obvykle v hospodě dobrou společností, ale řekl bych, že legát bude výjimkou.“

„Vojáci můžou být dobrou společností, když nejsou ve službě,“ řekl Kel. Nechápal sice, proč se Joliveta vůbec zastává, ale nemohl si pomoct. „Jolivet ale nejspíš nemá po službě nikdy.“

Cabrol obrátil svůj pohled s pozdviženým obočím ke Kelovi. „To je asi pravda. O jeho loajalitě vůči městu nebo koruně rozhodně nelze pochybovat. Ani o Conorově,“ dodal. „Je zřejmé, že se žení pro dobro Castellane. A jistě si za to vyslouží vděčnost lidu. I nás z Velkého vrchu.“

Ačkoliv to pronesl nenuceně a bez zaváhání, Kel mu nevěřil ani slovo.

„Vděčnost.“ Montfaucon mávl rukou nad něčím tak nudným. „Poslouchej, Anjumane, dnes večer pořádám večírek v Karavele. Alkohol a přesýpací hodiny jsou na mě. Vezmi s sebou i našeho prince. Potřebuje si trochu užít.“

„To každopádně, a moc času na to nemá,“ řekl Joss se smíchem. „Hrozí mu, že se udře k smrti, od té doby co…“ Poněkud plaše se odmlčel, což bylo u Josse neobvyklé. Plaše se projevoval jen velice zřídka. „No, v posledních pár měsících. Zaslouží si nějakou tu zábavu.“

„O tom večírku mu povím, Lupine,“ řekl Kel. Uvědomil si, že si nepamatuje, kdy naposledy Conor navštívil domy potěšení v Chrámové čtvrti – ať už s přáteli, nebo bez nich.

Montfaucon na něj ukázal prstem v bílé rukavici. „Pověz mu, že je to důležité,“ řekl. „Chtěl bych mu někoho ukázat.“

Joss, který se mezitím zjevně vzpamatoval, poplácal Montfaucona po zádech. „Montfaucon je poblázněný novým milencem,“ řekl. „Je ohledně něj velmi tajnůstkářský. Ani nám neřekne jeho jméno.“

Montfaucon pokrčil rameny, ale vypadal evidentně polichocený. „Říkal jsem ti, že vystupuje pod svým jménem z Arény. Šedý had.“

Cabrol se zasmál a řekl něco v tom smyslu, že Montfaucon v záchvatu vášně sotva bude svého milence nazývat „Šedým hadem“, ale Kel ho sotva vnímal. Příliš šokovaný, než aby promluvil, jen bez hnutí stál pohlcen vzpomínkami.

Marcel

Na Kotevní ulici v Bludišti, téměř u hradeb saultu, stojí chrám, nad jehož vstupními dveřmi je vytesán vlys s tančícími kostlivci. Kdysi bylo v módě uctívat Anibala, boha smrti, a právě tomuto účelu byl chrám kdysi dávno zasvěcen. To bylo v dobách, kdy se na místě dnešního Bludiště prolezlého zločinem rozkládaly jen močály a chatrče. V průběhu let zástupy černě oděných věřících svými příchody a odchody prošlapaly široké přední schody, i když uctívání boha smrti ztrácelo na popularitě a ti, kdo se k němu dál modlili, začínali být považováni za podezřelé.

Když nakonec věřící téměř přestali docházet, velekněz města zamkl dveře na visací zámek, zakryl okna a prohlásil chrám pro občany Castellane za uzavřený. Ruina se z něj však nestala, protože vandaly a zloděje odrazoval strach z Anibala a jeho hněvu.

Marcel Sandoz, notorický opilec závislý nejen na alkoholu, ale též na šťávě z makovic, často podřimuje na schodech starého chrámu. Díky pověrám ho tu jen málokdy někdo ruší, a to platí obzvlášť o nočních hodinách. Pohroužen ve svých obvyklých barevných, makovou šťávou oživených snech, vidí sám sebe na louce ve společnosti smějících se dívek v průsvitných hedvábných šatech, když vtom uslyší někoho přicházet.

Zamrká, otevře oči a zamžourá do šera. Možná ten zvuk patřil do snu, napadne ho, nebo možná slyšel šomrimy, jak na sebe volají
na hradbách saultu. Ale silná bolest hlavy a zápach studeného kamene pod ním tuto představu brzy vyvrátí. Tohle je realita a ty kroky jsou čím dál hlasitější.

Po čtyřech se vyplazí po posledních schodech ke sloupořadí, tvořícímu portikus, a schová se za jeden z otlučených mramorových sloupů. Nejspíš to budou Strážci. Vždycky ho vyhánějí, kdykoliv si najde pohodlné místo ke spánku. Když však po chrámových schodech vystoupí tři temné postavy, přeběhne mu po zádech mráz. Nemají na sobě obvyklé červeno-žluté uniformy Strážců. Neznámí jsou oblečeni celí v černém, jako by se chtěli ztratit v noci.

Jedna z postav – muž, jehož oholená hlava se třpytí v měsíčním světle – promluví jazykem, který není jemný jako castellanština, ale plný tvrdých hlásek a zní jako chrochtání. Zvláštní, pomyslí si Marcel. Návštěvníci z Malgasi jsou tu vzácností. To tajemné království leží východně od Sarthe a kolují o něm temné zvěsti. „Cza vayuslam. Vaino sedanto anla.“

Nejštíhlejší z postav – zjevně žena – řekne chladně: „Bagomere, pamatuj si, co jsem ti říkala. Musíš procvičovat castellanštinu.“

Plešatý muž pronese zastřeným hlasem: „Právě jsem říkal, paní, že chrám je nevyužívaný. Nikdo nás tu nebude obtěžovat.“

„Je to tu docela ponuré, že?“ řekne žena potěšeně. Marcel si teprve nyní uvědomí, že je oblečená celá v přiléhavém černém úboru upnutém jako hadí kůže. Vypadá, jako by ji natřeli černým olejem. Vlasy jí zakrývá kapuce, ale tvář, která vykukuje z temnoty, je bledá a kostnatá jako lebky tančících kostlivců nahoře. „Janosi,“ vyštěkne ta žena na druhého muže, kterému se přes tvář táhne zlověstná svraštělá jizva. „Předáš zprávu Artalu Gremontovi. Řekni mu, že do jeho města dorazila princezna z Malgasi, následnice trůnu rodu Belmany. To by ho mělo popohnat.“

Janos přikývne a zmizí v temnotě. Marcela v tu chvíli sevře ukrutný strach. Princezna z Malgasi? Většinu života prožil tady v Castellane, a pokud se něco naučil, pak to, že žádný rozumný občan se nechce zaplést do záležitostí královských rodů. Nikdy.

Jako had se začíná plazit po břiše sloupořadím pryč odtud. Bohužel pro něj svou bosou, špinavou nohou narazí na prázdnou lahev ležící v hromadě odpadků. Ta se s cinkotem odkutálí po mramorové podlaze.

Marcel se s obtížemi zvedá; chce se rozběhnout, ale jeho těžké nohy ho neposlouchají. Vidí, jak se po něm ty dvě postavy na schodech ohlédnou. Všimne si, jak se tvář ženy – malgasijské princezny – zkřiví znechucením.

Má pocit, že ho popadla a zvedla velká, neviditelná ruka. Zmítá se, ale marně. Je sražen na záda a popraskaný mramor schodů se mu zakusuje do páteře. Zatímco s hrůzou pohlíží vzhůru, vztyčí se nad ním postava malgasijské princezny, jejíž dravčí rysy zkřiví krutý úsměv. „Podívej se na tohle, Bagomere,“ říká. „Ubohá castellanská myš.“

Muž na schodech za ní znovu promluví s tím svým chrochtavým přízvukem. „Zbavte se ho,“ říká. „Než ho někdo uvidí.“

Marcel cítí v ústech krev. Vyplivne ten chuchvalec s měděnou pachutí a snaží se zvednout na lokty. „Neubližujte mi, prosím. Prosím. Zmizím a Strážcům nic neřeknu…“

„Ne,“ říká princezna s téměř zasněným výrazem. „To neřekneš.“

Poslední věc, kterou Marcel uvidí, by mohla být docela dobře vize z jednoho z jeho snů vyvolaných makovou šťávou – samé barvy, oheň a nebezpečí. Cizí princezna k němu vztáhne dlaň a z jejího středu vyšlehne plamenný záblesk: zlatý, rudý a na okrajích bronzový. Kouzlo, pomyslí si Marcel a sotva stihne vytřeštit oči překvapením na tu krásu, než shoří na popel.

KAPITOLA DRUHÁ

„Pořád ti říkám,“ řekl Jerrod, „abys používal okraje chodidel, ne špičky prstů. Máš lézt, ne tančit.“

Kel se podíval dolů, aby se na Jerroda zle zamračil, a okamžitě se mu udělalo špatně. Než začal s pavoučím výcvikem – učil se šplhat po zdech jen s tou nejnepatrnější oporou – nikdy si neuvědomil, jak moc mu vadí výšky.

Nikdy to vlastně nevyšlo najevo, dokud Jerrod nezačal pracovat pro Krále Hadrníka a nenabídl se, že předá komukoli ze svého současného týmu – Kelovi, Merrenu Asperovi a Kang Ji-An – své pavoučí dovednosti.

Pouze Kel se s ním do toho pustil, v čemž byla jistá ironie. Na první pohled měl Kel méně důvodů než jeho přátelé důvěřovat Jerrodovi Belmercimu, který – když ještě pracoval pro Klikaře Midase – jednou přepadl Kela v uličce. Přes své neshody se však přenesli a byli to Merren a Ji-An, kdo se na Jerroda zpočátku díval skrz prsty. Jejich loajalita k Andreyenovi byla bezmezná a Midas představoval pro Krále Hadrníka hrozbu, dokud náhle neopustil Castellane, čímž Jerrod zůstal bez práce.

Byl to Andreyen, kdo utišil jejich pochybnosti a ujistil je, že Jerrod bude spíše přínosem než rizikem. Dokonce nařídil postavit modelovou lezeckou stěnu z hladké žuly s nepravidelnými prohlubněmi a výstupky, která byla instalována do zimní zahrady. (Jerrod navrhoval, aby lezeckou stěnu postavili nad umělou řekou, protože měl pocit, že krokodýli by Kelovi poskytli větší motivaci vyhnout se pádu, ale Andreyen tento nápad zavrhl. „Ti krokodýli jsou drazí,“ řekl, „a kdyby sežrali Kela, jistě by jim to způsobilo zažívací potíže.“)

„A nedívej se dolů,“ řekl teď Jerrod. „Už jsem ti říkal, aby ses nikdy nedíval dolů. A nedívej se ani do stran. Ani nahoru,“ dodal. „Nehledej chyty. Nahmatávej je.“

Kel se zahleděl přímo před sebe a upravil svoji pozici. Když dorazil do Černého sídla a zjistil, že Andreyen má jednání, Jerrod mu navrhl, aby si potrénovali lezení. Kel, stále ještě nervózní ze schůze ve Sluneční sněmovně a se slovy o Šedém hadovi znějícími mu v hlavě, souhlasil – ale teď už toho začínal litovat.

Lezení vyžadovalo veškeré soustředění, doufal proto, že se při něm uklidní. Když ještě jako chlapec v sirotčinci šplhal po skalách s Casem, snil o tom, že se jednoho dne dostane mezi Pavouky. Připadalo mu to jako vrchol toho, čeho může sirotek v Castellane dosáhnout: možná to neznamenalo stát se pánem nad vlastním životem, alespoň by ale ovládl závratné vrcholky města – jeho šikmých střech a věží, oblouků a vysokých oken.

Teď minul oporu, mírně uklouzl a zaklel. Jedna věc byla hledat chyt prsty důkladně poprášenými křídou a úplně jiná snažit se zachytit botou na kolmé zdi…

„Zapři se do zdi,“ křikl zdola Jerrod podrážděně. „Představ si pod sebou… nazdar,“ změnil náhle tón. „Takže schůze už skončila?“

Než si Kel uvědomil, že by neměl, podíval se dolů. Podlaha zimní zahrady se pod ním zahoupala a on sklouzl do půli zdi, než se mu podařilo zastavit pád neohrabaným tápáním po téměř hladkém povrchu. Trapné.

Zbytek cesty už spíš spadl než seskočil a málem přistál na Jerrodovi, ale ten jej ignoroval. Díval se na Krále Hadrníka, který právě vešel do zimní zahrady v doprovodu Ji-An a Merrena. Ji-An měla na sobě jako obvykle hedvábnou blůzu a kalhoty vyšívané vzorem pivoněk. Černé vlasy měla stažené do drdolu měděnou sponkou. Merren vedle ní vypadal ve vybledlém černém obleku jako student, jen jeho blond vlasy zářily nápadně podobně jako vlasy Antonetty Alleynové.

Kel myšlenku na Antonettu rychle zaplašil. Všiml si, že se Jerrod nedívá ani tak na Andreyena, jako spíše na Merrena – ačkoliv Merren si toho jako obvykle nevšímal.

„Co se stane, když spadneš úplně shora?“ zeptal se Merren a zaklonil hlavu, aby si lezeckou stěnu prohlédl v celé výšce. „Existuje nějaký speciální způsob, jak se Pavouci učí dopadat, aby si nezlámali nohy?“

„Ne,“ řekl Jerrod. „Prostě by si je zlámal. Proto se ho snažím naučit nepadat.“

„Snaž se ho udržet v celku, dokud je ještě užitečný,“ pronesl Andreyen. Zelené oči Krále Hadrníka se zaleskly ve stínech zimní zahrady. „Předpokládám správně, že jsi tu, abys nám pověděl o schůzi ve Sluneční sněmovně, Kelliane?“

Kel se pokusil setřít si křídu z prstů. Ji-An podmračeně pozorovala Jerroda tak jako vždycky. Pracoval pro Krále Hadrníka už tři měsíce a shromažďoval pro něj informace z celého Castellane – dokonce i z hlubin Bludiště – ale Ji-An mu stále nevěřila.

Jerrodovi to zřejmě nevadilo – i když na něm bylo těžké poznat, jestli se ho vůbec něco dotkne. Polovinu obličeje měl zakrytou tepanou ocelovou maskou. Teď, když měl před Kelem a ostatními odhalenou hlavu, bylo snazší vidět tenké jizvy, které se mu zpod masky odvíjely jako nitě a hyzdily mu spánky a lícní kosti. Kel si často lámal hlavu, co mohlo způsobit takovou ránu, jakou Jerrod Belmerci skrývá.

„Ano,“ řekl Kel. Konečně se mu podařilo setřít si skoro všechnu křídu. Prsty měl však stále nepříjemně suché. „Ale musím vám říct ještě něco…“

Užuž měl na jazyku slova Šedý had, ale Andreyen ho zarazil zdviženou rukou. „Prosím, hezky popořadě,“ nařídil. „Napřed schůze, od začátku do konce.“

Kel si v duchu povzdechl, ale poslechl. Když se všichni usadili na kamenných lavicích obklopujících okrasné jezírko, probral postupně události ze schůze Sluneční sněmovny: nervózní účastníky, Conorovo oznámení, reakce Privilegovaných rodů.

„Váš princ se znovu žení?“ Jerrod tázavě povytáhl obočí. „Předpokládám, že se nikdo nezmínil o tom, jak ten plán dopadl minule.“

„Nikdo kromě Montfaucona, protože ten neví, co je to takt,“ opáčil Kel. „Ale situace je jiná než minule. Teď jde o to, zabránit válce, a královna i Bensimon se shodují, že je to nejlepší řešení. Pokud se tam našel někdo, komu se neulevilo, pak uměl dobře předstírat.“

„Předstírat určitě nemuseli. Na válce nevydělá nikdo,“ prohlásil Merren.

„To není pravda,“ řekl Andreyen. „Někdo na válce vždycky vydělá. Ale stejně.“ Pohodlněji se usadil. „Kutani je nejbohatší země na světě. Budou mít víc než dost zlata na to, aby zaplatili jakoukoli krvavou cenu, kterou Sarthe požaduje, nebo na armádu, která by Sarthe zadržela, pokud na to dojde. Ohromuje mě, že Bensimon a královna dokázali zajistit takové spojenectví.“

„Conor to z valné části vyjednával sám,“ ozval se Kel, a když se na něj všichni nedůvěřivě podívali, dodal chabě: „Říkal jsem vám to. Změnil se.“

Ji-An vytáhla z kapsy balíček karet a rozložila je na kamenný stůl u jezírka. „Já jsem Anjelicu z Kutani viděla,“ prohlásila ke Kelovu překvapení. „U dvora v Geumjoseonu. Byla to oficiální návštěva. Je… krásná.“ Podívala se na karty a pak položila Lva na Plačící dívku. „Tak krásná, že je to skoro příliš. Princ Hui si nepřál nic jiného, než si ji vzít. Myslím, že by pro to udělal cokoli. Jeho otec to ale zakázal. Řekl, že taková krása může způsobit jen potíže.“

„To je zvláštní,“ řekl Andreyen a opřel si bradu o hůl. „Anjelica z Kutani by si mohla vybírat z úplně jiných nápadníků. Proč zrovna našeho poněkud problémového prince?“

Kel cítil, jak ztuhl. Andreyenův postřeh měl až podezřele blízko k otázkám, které si kladl sám; Conor se s ním o podrobnosti dohody nepodělil a on se neptal. „Nevím, co Castellane Kutani nabízí,“ řekl. „Musí to být něco, o čem si myslí, že to jinde nezískají.“

„Navzdory našemu princi zůstává Castellane cenným spojencem,“ podotkla Ji-An. „Zvlášť pro zemi tak závislou na obchodu, jako je Kutani.“

„Malgasi bude zuřit,“ řekl Merren. Ve vlnitých vlasech se mu zachytil list. Když zdvihl ruku, aby ho vyprostil, Jerrod sledoval jeho pohyb pozorným pohledem. „Nechtěli snad, aby si Aurelian vzal jejich princeznu? Teď se má oženit znovu – a zase si nebere Elsabet Belmany.“

Kel rozpřáhl ruce. „Oficiálně by ti Bensimon řekl, že kdyby se Conor oženil s malgasijskou princeznou, Sarthe by se ocitlo sevřené mezi dvěma spojenci. Mohlo by se cítit ohrožené, možná natolik, že by se rozhodlo pro válku.“

„A neoficiálně?“ zeptala se Ji-An a postavila proti sobě karty Prince mečů a Temné vdovy.

„Neoficiálně? Conor rodem Belmany opovrhuje. Nejen proto, že jsou nečestní v jednání, ale zejména kvůli tomu, jak týrali a vraždili své Aškary.“

„To je zajímavé,“ zamumlal Andreyen. „Na světě je jen málo lidí královské krve, kterým by na Aškarech záleželo. Řekl bych, že to bude Mayeshova práce.“

„Že by Conor Aurelian trpěl na morální zábrany?“ zapřemítal Merren. „Vždycky jsem si o něm myslel, že je naprosto bez zábran.“

„Myslím, že to je hodně přehnaný výraz,“ řekl Kel. „Je to současně praktické i morální. Nejen že je malgasijská královská rodina protivná na první pohled, ale zdá se, že si toho všimli už i její poddaní. Jolivetovy zdroje hovoří o tom, že tam může každým dnem dojít k revoluci.“

„Jako antimonarchista jsem technicky vzato pro revoluci,“ poznamenal Merren.

Kel se usmál, ale musel si vzpomenout na krále Markuse, jak syčel na malgasijskou velvyslankyni: Uvěznili byste mého syna jako kdysi mne! Malgasijský a castellanský dvůr spojoval temný proud, historie krve a tajemství, jež byla uzamčena v mysli nyní mlčícího krále.

„A co náš přítel legát?“ zeptal se Andreyen. V jeho hlase byla patrná lehká ironie; Král Hadrník sice chápal, že dohoda s Jolivetem je nezbytná, ale Jolivet zastupoval jednu stranu zákona a Andreyen rozhodně tu druhou. Nikdy by legáta nepovažoval za opravdového přítele. „Předpokládám, že na schůzi byl. Má pro nás nějaké postřehy nebo pokyny?“

Kel zavrtěl hlavou. „Ztrácí trpělivost,“ řekl. „Šípová garda vyslechla ve městě každého, koho našla a kdo měl něco proti Sarthe. Nic ale nezjistili.“

„A tak si vzal jako oporu tebe?“ Ironie z Andreyenova hlasu nemizela. „Nebojí se, že když se opře příliš, zlomíš se?“

Kel si okamžitě vzpomněl na to, co mu kdysi Andreyen řekl, když byli sami. Obávám se, že nedokážeš unést tu tíhu protikladů. Být princovým štítem a k tomu tohle.

Kel jen pokrčil rameny. „Jolivet si zřejmě myslí, že bychom v této chvíli měli vědět víc, než víme…“

„Myslí si snad, že je to tak snadné?“ vyjela Ji-An. „My máme dělat jeho práci za něj?“ Zavrtěla hlavou. „Nikdo v Castellane nechce mluvit. Ani s Velkým vrchem, ani s námi. Nejsou žádné stopy…“

„No,“ ozval se Kel, „co se toho týče, Montfaucon dnes večer pořádá večírek v Karavele.“ Merren prudce vzhlédl; jeho sestra Alys Asperová Karavelu vlastnila a vedla.

„A co?“ zeptal se Jerrod. „Půjdeme všichni utopit svůj zármutek s tou zhýralou šlechtou?“

„Pochybuji, že by to byla taková zábava, jak si myslíš,“ řekl Kel. „Každopádně nás tam všechny Montfaucon pozval výslovně proto, aby nás seznámil se svým nejnovějším milencem, kterému se říká Šedý had.“

„Šedý had,“ zamumlal Andreyen. „Gremontova poslední slova?“

Kel přikývl.

„Myslíš si teď, že Šedý had je člověk? Ne metafora? Ne ten převozník s hadí hlavou z pohádek?“ zeptal se Andreyen.

„Temný průvodce,“ řekl Merren. „Převáží duše do podsvětí.“

„Gremont mluvil s takovou naléhavostí,“ řekl Kel, „že jsem pak dlouho přemýšlel, proč by promrhal poslední síly, aby mi připomínal nějakou bajku. Ale možná to žádná bajka nebyla. Takže dnes večer budu v Karavele.“

„Znamená to, že se zúčastníš s princem?“ zeptal se Jerrod. „Nebo jako on?“

„Ani jedno,“ odpověděl stručně Kel. Vždycky o Conorovi mluvil tak málo, jak jen mohl. Nebyl tu proto, aby podával zprávy z paláce, a i kdyby se to Conor nikdy nedozvěděl, i kdyby na to nikdy nedošlo, když se vyhýbal debatám o něm, jak jen to bylo možné, připadal si méně jako zrádce. „Budu tam jako Kel Anjuman. Pokud je ten Šedý had člověk, pak ho budu sledovat a uvidí se.“

„Nelíbí se mi, že je Alys nablízku tomu všemu,“ zamračil se Merren. „Měl bych jí říct…“

„Říct co?“ přerušil ho Jerrod. „Že si myslíš, že lord Montfaucon by mohl znát někoho, kdo se podílel na útoku na Marivent? Pokud jí to řekneš, přivedeš ji do většího nebezpečí, než když nebude vědět nic.“

Merren trucovitě zatnul zuby. „Přesto tam chci dnes večer být.“

„Budeš,“ řekl Andreyen. „A vy“ – ukázal na Jerroda a Ji-An – „půjdete s ním.“

„Musíme v převleku? Nesnáším převleky,“ řekl Merren zachmuřeně.

„Ne,“ řekl Andreyen. „Nemusíte. Měli byste zůstat venku před Karavelou…“

„Merren by mohl být za kurtizánu. Je docela atraktivní,“ pronesl Jerrod jako duchem nepřítomný.

„Právě jsem říkal, že nemusí nosit převlek; dávej pozor, Jerrode,“ řekl Andreyen, ale nedokázal potlačit pobavený úšklebek. „Vy tři zůstaňte u kočáru, kde vám Kel může dát znamení, kdyby vás potřeboval. Ji-An může kočírovat.“

„Nesouhlasím,“ řekl Jerrod.

Ji-An se na něj zamračeně podívala.

„No, pokud si to rozmyslíte a usoudíte, že dnes večer potřebujete kostýmy,“ řekl Kel, „možná mám ještě někde pirátský klobouk, který jsem si schoval po posledním královnině námořnickém plesu. Jerrode, dej mi vědět, pokud ho budeš potřebovat.“

Jerrod se na něj temně zamračil. Merren se zeptal: „Kele, na té schůzi Sluneční sněmovny… padla tam zmínka o plánovaném příjezdu Artala Gremonta?“

Kel zavrtěl hlavou. „Je pořád na moři. Doslova, ne obrazně.“

„To má docela co dělat, ne?“ poznamenal Merren. „Jestli má v plánu oženit se s tvou kamarádkou Antonettou ještě před koncem měsíce…“

„Merrene.“ Kel se pokusil zachytit přítelův pohled, ale Merren se upřeně díval jinam. „Pořád máš v plánu Gremonta ze msty zabít?“

Merren rychle zamžikal. „Nemám nic, co by se dalo nazvat konkrétním plánem. Dávám přednost spontánnosti.“

Jerrod se zatvářil znepokojeně. „Merrene, Artal Gremont má skvělé konexe. Brzy se stane držitelem Privilegia, a blíž už se královské rodině nedostaneš, pokud sám nejsi královské krve.“

„No pochopitelně,“ odvětil Merren s pro něj neobvyklou zatrpklostí. „On zničí moji rodinu a za to dostane odměnou Privilegium. Nemohlo připadnout nějakému jinému Gremontovi?“

„Zdá se, že jeho matka využila to udělení jako prostředek, jak ho dostat z vyhnanství,“ řekl Andreyen.

„Ať je to jak chce,“ namítl Jerrod, „Merrene, jeho vraždou by ses vystavil hroznému nebezpečí.“ Podíval se na Kela. „Řekneš mu taky něco?“

„Myslím, že Merren je opatrný člověk,“ řekl Kel. „A Gremont si nic lepšího nezaslouží.“

„Děkuji ti,“ řekl Merren spokojeně.

„To si vážně myslíš?“ zeptal se Jerrod podrážděně. „Nebo si jen přeješ, aby nastávající Antonetty Alleynové zemřel?“

Kel se křečovitě pousmál. „Proč musí být pravda jen jedno nebo druhé?“ Otočil se k Merrenovi. „Dělej, co myslíš, že musíš,“ řekl. „I když by bylo lepší, kdybych neznal žádné podrobnosti.“

Ji-An pozvedla obočí. „Protože bys pak musel mít tajemství před Antonettou Alleynovou, a to by ti vadilo?“

„Proč by mi to mělo vadit?“ řekl Kel a cítil se najednou nesmírně unavený. „Tajemství mám přede všemi.“

Procházet branami je vždycky zkouška, pomyslela si Lin. Ne zkouška sebe sama, ale zkouška saultu a jeho nálad vůči ní – znovuzrozené Bohyni, kterou nečekali a o jejíž návrat mnozí ve skutečnosti ani nestáli.

Dnes byli u brány dva strážní: její starý přítel Mez a Adar Gamel, jeden z mladších šomrimů. Nedávno mu bylo osmnáct, což byl věk, kdy mohl začít vykonávat své strážní povinnosti, a byl pořád ještě samá ruka samá noha. Neměl Lin rád a neobtěžoval se to skrývat.

„Zdravím tě, Bohyně,“ řekl, když procházela kolem, a dal si záležet na posměšné intonaci. Mez se na Lin usmál, zjevně v rozpacích nad tónem svého kolegy.

„Lin,“ pozdravil ji. „Z návštěvy u pacienta? Je všechno v pořádku?“

„V nejlepším, Mezi.“

„Maharam tě chce vidět. Řekl, abych ti dal vědět, až se vrátíš.“

Napůl omluvně pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že nemá tušení, co se za tím předvoláním skrývá. Lin nepochybovala, že je to pravda. Usmála se na Meze a ignorovala Adarův zamračený pohled, prošla branou a přes sault se vydala směrem k Ženskému domovu. Nespěchala, protože nechtěla dát najevo ani stopu úzkosti. Žaludek se jí však stahoval jako zauzlovaný.

Nikdy nezapomene na tu noc, kdy se to stalo – kdy vyrukovala se svým prohlášením a kdy požár lodí v přístavu připomínal explodující hvězdy. Té noci nebyl na pochybách nikdo kromě jejího dědečka, ale čas plynul a věci se v opevněném městě změnily.

Mez a Adar jako by ztělesňovali rozdělené názory saultu. Někteří tu věřili, že je Bohyně, nebo se domnívali, že by alespoň měla dostat šanci to dokázat. Jiní byli skálopevně přesvědčeni, že lže. Neřekli jí to do očí, ale šeptanda se šířila ulicemi jako jed: Jaký další zázrak ještě vykonala kromě toho prvního? A proč by si Bohyně ze všech aškarských žen na světě vybrala zrovna Lin Casterovou, aby ohlašovala její návrat?

Když přecházela kathot, uviděla Arelle Dorinovou, jak sedí na kamenné lavičce, obklopená dalšími mladými ženami. Lin se jim z dálky vyhnula. Když se s Arelle naposledy setkala samotná na ulici, dívka, kterou Lin znala celý život, se na ni chladně podívala a řekla: „Sanhedrin se blíží. Užívej si to, dokud můžeš.“

A svým způsobem měla pravdu, pomyslela si Lin. Ne že by si to měla užívat, ale že se blíží sanhedrin. Na to se snažila nemyslet. Nějaký čas jí ještě zbývá a během něj má stále přístup do šulamatu. Nemůže myslet na budoucnost.

Mezitím Lin žila kdesi v meziprostoru – ne tak docela jako znovuzrozená Bohyně, ale ani už ne jako její staré já. Nyní měla přístup do šulamatu, ke knihám a nástrojům, které potřebovala ke studiu. Přicházela a odcházela a nikdo jí nebránil a moc se nevyptával. Dál navštěvovala své pacienty, neboť nebyla snad Bohyně léčitelkou? Měla i své ochránce: Chanu, Mariam, Meze. Jednoho dne otevřela dveře a na prahu objevila stříbrnou misku. Byla na ní vyryta slova zaříkadla, které mělo odradit šedim a lilin, zlé duchy, kteří přinášeli neduhy na nemluvňata a unášeli staré lidi z postelí. Nebyla si jen jistá, jestli tam ta miska byla umístěna, aby ji ochránila, nebo aby před ní ochránila ostatní.

Ať tak či onak, nijak nezaplašila sny, které ji pronásledovaly už měsíce. Podivné sny o samotné Bohyni, o šlehajících plamenech obklopujících Aram – a někdy i sny, které dávaly smysl ještě méně: o muži, který hází knihu do moře, o malgasijském muži, který nachází v jeskyni něco zlatého a nebezpečného. A včera v noci se jí zdálo o tmavovlasé ženě, které z rukou šlehal oheň, a o muži, který se u bílého mramorového sloupu proměnil v popel.

Šulamat byl v poledne tichý a ve slunci dřímal jako lhostejná kočka. Lin kráčela mezi zaprášenými zdmi z hlazeného kamene a prošla kolem brány se zlatou mříží, za níž se nacházely knihy šulamatu. Knihy, které teď směla brát do rukou, cítit jejich tíhu a vnímat dotek jejich vazby. Někdy hladká kůže, jindy těžké stříbro, tepané a popsané, nebo tuhá látka, z níž už se začínaly odlupovat nalepené drahokamy. Před třemi měsíci si nedokázala ani představit, že by se jich dotkla. Když se tak stalo, stálo to za to všechno: za tu zášť a nepřátelství, i za škody, jaké svými lžemi napáchala na své vlastní duši.

(A pak tu byl ten nejcennější svazek, který získala zpět poté, co jí ho maharam zabavil: Dílo učené Kasminy, kniha tak vzácná a tak přísně zakázaná, že si ji schovávala zabalenou v černém sametu. Daroval jí ji princ osobně a ona si nemohla pomoct, pokaždé když knihu otevřela, viděla jeho tvář.)

Proplouvala chodbami, v nichž se vznášel prach, jehož chuchvalce se třpytily v pruzích slunečního světla, až vešla do uzavřené zahrady za šulamatem. Vzduch zde sladce voněl, protože po kamenných zdech se plazil zimolez a země byla porostlá trsy modré lupiny a žlutými krokusy. Z granátovníků a datlových palem, které lemovaly cestičky, visely těžké plody.

Maharama uviděla stát ve stínu platanu. V ruce neměl obřadní berlu, jak u něj bývalo obvyklé, a zdálo se, že je zcela soustředěn na rozhazování semínek hlučnému hejnku ptáků. Pár jich odskočilo, když se Lin přiblížila, ale maharam ani nevzhlédl. Místo toho zapískal a pták s jasně červenou hlavičkou k němu přiskočil blíž, až mu div nesedl na nohu v sandálu.

Lin maharama nepozdravila, jen trpělivě stála (tento úkol jí byl usnadněn tím, že se jí sukně zachytily o pichlavý kaktus) a čekala, až promluví. Nakonec se zeptal: „Přemýšlela jsi někdy o účelu této zahrady?“

Ještě před třemi měsíci jsem do této zahrady ani nesměla. Nahlas však řekla pouze: „Musí mít zahrada nějaký jiný účel než být klidným útočištěm?“

Maharam sáhl do kapes svého nařaseného roucha a vytáhl další hrst semen. „Když první exilarcha Juda Makabejský opouštěl Aram, vzal s sebou nejen jeho obyvatele, ale i semena a plody rostlin, které tam rostly, aby žádná z nich nezmizela z povrchu zemského. Všechno, co roste v této zahradě, kdysi rostlo v Aramu. Rozchodnice a bělostná sasanka zdobily hory, růže a tulipány kvetly v údolích. Všechno to uchováváme a pěstujeme, kde můžeme, aby se rostliny daly přenést zpět do Aramu, až bude obnoven.“ Soustředěně se na ni zahleděl tmavýma očima. „To bude samozřejmě tvůj úkol.“

Lin za sebou uslyšela odfrknutí. Otočila se a uviděla Orena Kandela, jak je míjí po cestě. Od té doby, co vystupovala ve své nové roli, ho samozřejmě vídala hodně často. Maharam ho jmenoval správcem šulamatu a on jí byl pořád nablízku, jako by věčně číhal ve stínu. Teď ale toporně odcházel s režným pytlem přes rameno.

„Nevšímej si ho,“ řekl maharam. „Člověk musí mít trpělivost s těmi, kteří ještě nejsou připraveni na její návrat.“

„Někteří lidé přijímají změnu snáz než jiní,“ řekla Lin a přistoupila na maharamův lhostejný tón. Nemělo smysl připomínat, že kdyby maharam sám nebyl tak zjevným pochybovačem, stavěli by se vůči ní v saultu jinak. Věděl to; a navíc se na něj za to ani tolik nehněvala.

Ve svých pochybnostech se příliš nemýlil.

„Sanhedrin se blíží,“ řekl maharam poněkud příkře. „Už za týden.“

Lin na okamžik zapomněla dýchat. Všechno v zahradě se jí najednou zdálo až příliš pronikavé: barvy květin, přesné, ostrohranné černé stíny vrhané na prašnou zemi. Dokonce i vůně zimolezu se jí najednou zdála přeslazená. „Myslela jsem, že jste říkal, že potrvá několik měsíců, než dorazí…“

Odmlčela se, ale maharam vypadal i tak spokojeně. Už bylo pozdě. „Postupují podle vlastního uvážení,“ řekl. „Možná o tebe projevili zvláštní zájem.“

„Jak lichotivé.“

„Jeden týden,“ zapřemítal maharam nahlas. „To by znamenalo, že nejsou tak blízko, abych jim ještě nemohl poslat vzkaz, aby nechodili. Kdybys třeba změnila názor na tu zkoušku.“

Proč bych to dělala? málem řekla Lin, ale musela sama sobě přiznat, že jí při té myšlence poskočilo srdce. Nemuset stanout před exilarchou a jeho dvorem, nemuset lhát sanhedrinu… Tentokrát nemá v rukávu žádný zázrak – co znamená ta náhodná povědomost o spálení flotily lodí, která se dá vykládat jako pouhá shoda okolností…

Má jen sama sebe a to, co se naučila. Věděla, že to nebude stačit.

A přece… Maharam jí nabízí laskavost. Viděla před sebou starce, který oddával, žehnal novorozencům a krmil vlastníma rukama vrabce a stehlíky. Pokud by ho požádala, aby řekl sanhedrinu, aby nechodili, protože se mýlila v tom, kdo je, pak by k ní byl laskavý i v tomto ohledu.

Ale co zbytek saultu? Její přátelé, sousedé, pacienti? Ti ji budou už jednou provždy považovat za lhářku. Unikne vyhnanství, ale bude vyloučena z jejich středu. Ti, kdo pochybovali, budou mít jistotu, ale to ji netrápilo tolik jako vědomí, že ti, kdo v ni věřili, budou zdrceni.

A stále tu byla Mariam. Mariam, která se dosud neuzdravila. Ale týden není nic; týden je čas, kdy…

Maharamovi na rameni přistál barevný ptáček a zadumaně zapípal. „Dej mi vědět, jak ses rozhodla, Linnet,“ řekl maharam. „Ujišťuji tě, že je to jen tvoje volba.“

No, samozřejmě, pomyslela si Lin. Maharam je příliš chytrý na to, aby na sebe chtěl vzít tíhu rozhodnutí nebo jeho důsledky.

„Mockrát děkuji, maharame,“ řekla, když se jí konečně podařilo uvolnit sukni z kaktusu. Jeden z popíchaných prstů jí začal krvácet; na kůži se jí objevila malá kapka krve, zářivá jako princovy prsteny. „Dobře si to promyslím.“

Kel dorazil do Karavely sám na Asti. Conora nechal ve Hvězdné věži, kde s Lilibet a Mayeshem po boku stále ještě pracoval na přípravách na příjezd princezny z Kutani. „Montfaucon bude asi naštvaný, že tam nejsem,“ řekl Conor, ale nezdálo se, že by ho to nějak zvlášť trápilo. „Ale tohle je důležitější.“

Kel se při sestupu z Velkého vrchu cítil podivně opuštěný. V mnoha ohledech byl lepší ten nový Conor, pro kterého byly jeho povinnosti důležitější než zábava. A přece Kelovi chyběl, zvlášť když měl před sebou vyhlídku na noc strávenou se šlechtici z Velkého vrchu. Conor byl z té skupiny jediný, koho měl Kel skutečně rád – snad ještě občas s výjimkou Falconeta.

Kel se rozhodl, že si alespoň vychutná jasnou noc, ať už ho čeká cokoli. Hvězdy mu připadaly jako stříbrná rybářská síť rozhozená po obloze; vzduch se ani nehnul, ale byl dost čistý, aby rozeznával tmavý obrys sirotčince, svého prvního domova, tyčícího se na strmém útesu nad oceánem.

V Karavele svítila všechna okna, dveře byly dokořán a do ulice se linuly zvuky veselé zábavy. Kolemjdoucí zvědavě přihlíželi, jak Kel nechává Asti na starost lokajům a vchází dovnitř. Bezpochyby je zajímalo, kdo to je: šlechtic, nebo dokonce někdo z Privilegovaných? Nebo si možná všimli jeho marakandských barev: zelené sametové kalhoty, šedozelená hedvábná košile a vzorovaná vesta zdobená zelenými drahokamy – i když to nebyly skutečné smaragdy, jen barevná náhražka. Falešné jako jeho jméno i jeho vztah k paláci.

Interiér Karavely byl vyzdoben v barvách rodu Montfauconů, což byla stříbrná a fialová. Kurtizány měly na sobě různé verze montfauconských livrejí a oční víčka si nalíčily levandulovým odstínem. Kmitaly mezi hosty s alkoholem a jídlem a za nimi vlály stříbrné šály. Montfaucon, v purpurovém moaré hedvábí, se pohyboval davem a byl zjevně ve svém živlu: některé zdravil, jiné ignoroval. Protože o seznamu hostů rozhodoval sám, Kel mohl jen předpokládat, že je Montfaucon pozval právě proto, aby je ignoroval. Jak se zdálo, báječně se tím bavil.

Kel bloudil pohledem v davu a až na pár kurtizán viděl samé známé tváře. Uvědomil si, že už je to dlouho, co Karavelu naposledy navštívil. Téměř čtyři měsíce. Atmosféra podniku mu teď připadala podivná, ačkoliv by tu podivnost nedokázal přesně popsat. Na pódiu skupina dělníků skládala dohromady jakousi dřevěnou konstrukci, kterou Kel nedokázal identifikovat.

Kel přejel pohledem místnost a uviděl staré známé z Velkého vrchu; většina z nich se už zdála být značně pod vlivem hojnosti podávaného vína. Nikde neviděl Ji-An ani Jerroda, ale zahlédl Merrena, jak se baví s Alys na červené pohovce. Kel se ze všech sil snažil na ně příliš necivět – což mu usnadnili Ciprian Cabrol a Joss Falconet. Oba k němu zamířili se stříbrnými poháry s mléčně kalným likérem v rukou. Joss byl vyšňořený v černém sametu, Ciprian v decentní šedi, která se k němu vůbec nehodila.

„Co to chystají na pódiu?“ zeptal se Kel a snažil se, aby to znělo líně a lhostejně.

„Možná si přeje předvést toho Šedého hada na nějakém bizarním pozadí,“ odvětil Joss. „Montfaucon měl vždycky sklony k teatrálnosti.“

„Je tohle opravdu jeho debut?“ zeptal se Kel. „Montfaucon ho ještě nikdy nevzal ven ani na partičku karet?“

Ciprian zavrtěl hlavou. „Ještě nikdy nebyl Montfaucon tak tajnůstkářský, když šlo o milence.“

Kela napadlo, že je zvláštní, s jakou familiárností Ciprian o nich všech mluví. Jako by jeho rodina žila na Velkém vrchu odjakživa.

Joss se napil ze svého poháru a zamyšleně se rozhlédl těma svýma tmavýma očima. „Údajně býval bojovníkem v Aréně, než byly zápasy postaveny mimo zákon. V boji zabil tolik lidí, že mu začali říkat Šedý had, protože posílal duše do podsvětí.“

Ciprian se zamračil. „Promiňte. Musím vysvobodit svou sestru Beatris z Estevových spárů. Drží se jí jako klíště a poučuje ji o koních.“

„Pro Esteva je to jazyk lásky,“ řekl Kel. Ciprian se zatvářil znechuceně a začal se prodírat mezi hosty.

Joss se ušklíbl. „Tyhle nové obchodníky s barvivy mám raději než ty staré. Jsou zábavnější.“

Kel zvedl obočí. „Vám snad nechybí Charlon?“

„Asi jak by mi chyběly puchýře na nohou,“ řekl Joss bez obalu. „A zdá se, že Cabrolovi se uchytili naprosto bez zábran. Člověk musí obdivovat jejich bezohlednost.“

Kel letmo pohlédl na Cipriana, který objímal svou sestru kolem ramen – byla oblečená celá v bílém a žlutém, jako sedmikráska – a zle si měřil Esteva. Za ním někdo začal neuměle brnkat na loutnu. Místnost byla přeplněná a hluk od stavby na pódiu byl ohlušující. Kel v davu zahlédl záblesk rudých vlasů a na okamžik ho napadlo: Lin? Ale samozřejmě to nebyla ona. Byla to Silla, která měla na sobě jen několik důmyslně svázaných fialových a stříbrných šátků. Vypadala jako ztělesněná vodní víla se závojem z mořské pěny. Kývla na Kela prstem, aby šel blíž, a hlavu přitom koketně naklonila na stranu.

„Vidím, že musíš jít,“ řekl Joss, „což je docela škoda. Chtěl jsem se tě zeptat, kdy dorazí princezna z Kutani.“

„Řekl bych, že za pár týdnů. Už je na cestě, ale je to docela dlouhá plavba po moři.“ Kel zaváhal. Nechtěl se nechat rozptylovat Sillou, ale nemohl být příliš dotěrný s otázkami ohledně Šedého hada. Vzbudilo by to jen podezření. Ani se nechtěl pouštět do rozhovoru o Conorově zasnoubení. „Omluvíte mě?“

Falconet se podíval na Sillu a vědoucně se usmál. „Samozřejmě. Kdo jsem já, abych se stavěl do cesty mladé lásce?“

Kel poplácal Falconeta po rameni a vmísil se do davu. Mladá láska. Mezi ním a Sillou šlo samozřejmě vždycky jen o čistě obchodní vztah, ale láska a obchod byly na Velkém vrchu skoro totéž. Nemělo smysl se kvůli tomu na Falconeta zlobit.

Došel k Sille a minul přitom Gasqueta, který se rozvaloval v plyšovém křesle a vedle něj na opěradle posedával pohledný mladý muž. Kel přemýšlel, jestli Montfaucon pozval všechny členy Privilegovaných rodů; rozhodně nemohl očekávat, že se zúčastní lady Alleynová nebo lady Gremontová. Lady Gremontová byla starší a vážená dáma a lady Alleynová si vybírala jen bohaté milence. Obě by samozřejmě při setkání se zhýralostí Karavely předstíraly šok, i když Kel by se vsadil, že obě v životě zažily i daleko skandálnější věci.

Kel si s překvapením uvědomil, že si zapomněl sundat rukavice, když Silla palcem a ukazováčkem obemkla jeho zápěstí v místě, kde měl obnaženou kůži. Podívala se na něj zpod stříbřitě fialově namalovaných víček. Líčení použila chytře a podařilo se jí vytvořit iluzi třpytivé masky. „Pojď,“ řekla. „Chci s tebou mluvit.“

Nechal se odvést z místnosti. Když odcházeli, Kel zahlédl Montfaucona, který se zjevně vmísil do rozhovoru mezi Estevem a Beatris, ale nebyl s ním nikdo, koho by bylo možné pokládat za bývalého gladiátora jménem Šedý had. Kde ho Montfaucon ukrývá?

„Jsi roztržitý,“ řekla Silla. V jejím laskavém hlase zazněla i slabá výčitka. „A už je to tak dlouho, co jsem tě viděla naposledy.“

Zavedla jej do jednoho ze sametem potažených výklenků v útrobách Karavely. Žádný z nich nebyl větší než skříň, ale všechny byly měkce čalouněné včetně stěn, a nechyběla ani lenoška vystlaná polštáři. Montfaucon rád z legrace říkával, že jsou pro zákazníky, kterým chybí buď peníze, nebo odhodlání vzít si kurtizánu nahoru.

Silla zatáhla průsvitný závěs na vchodu do výklenku a otočila se ke Kelovi. Fialové svíčky vrhaly narudlé světlo a prohlubovaly stíny. „Chyběl jsi mi,“ řekla, chytila ho za ruce a položila si je na boky. „Chyběla jsem ti taky?“

Jeho prsty v rukavicích reflexivně sklouzly po šátcích, do nichž byla zahalena. Bylo to zvláštní, dotýkat se jí a zároveň se jí nedotýkat. Vnímal hmatem její tvary, nikoliv tělo. Nechal své ruce cestovat, kůže přejížděla po hedvábí a její tělo se poddávalo jeho rukám. Když ji políbil, už se k němu nakláněla.

Kel se polibkům a dotekům obvykle dokázal plně poddat. Rozkoš ho pohltila a rozmazala ostré hrany myšlenek i vzpomínek. Teď ho překvapilo, jak daleko k tomuto pocitu má. Uvědomoval si Sillin dotek, její chuť, ale stejně tak si uvědomoval, že má jednu botu příliš těsně zavázanou a že ho bere křeč do krku.

Jeho myšlenky vířily různými směry. Promeškal snad příležitost spatřit Šedého hada? Jsou Ji-An a Jerrod venku s kočárem, jak slíbili? Měl nechat Merrena, který měl být s nimi, samotného? Samozřejmě tu byla jeho sestra, ale…

Silla se odtáhla a vzhlédla k němu. Stříbrná barva jí vytvořila ze sklopených víček půlměsíčky, když řekla: „Něco je špatně. Kele, znám tě. Nemysli si, že tě neznám. Byla jsem tvoje první holka.“

Silla se zamračila. „Dřív jsem ti rozuměla.“

Odvrátila zrak.