Susanna Craig

the duke’s suspicion

Copyright © Susan Kroeg, 2018

All rights reserved

Translation © Magda Cindričová, 2025

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být

bez písemného svolení nakladatele reprodukována

jakoukoliv formou ani prostředky mechanickými

nebo elektronickými, ani fotokopírováním nebo zaznamenáváním

na jakýkoliv nosič informací.

ISBN 978-80-7411-400-7

Lékařům a sestrám,
kteří mě – a můj sen o psaní –
udrželi naživu.

Poděkování

Když autor děkuje obvyklým podezřelým, uvědomí si, že tvoří rozsáhlou podpůrnou síť. Můj srdečný dík patří Jill Marsalové; Esi Sogahové a týmu Kensington/Lyrical, členům místní skupiny organizace Romance Writers of America, především Billu Haggartovi, za promyšlenou zpětnou vazbu a užitečné informace o vojenských záležitostech; Amy Hayové a Cynthii Tennentové za jejich náhledy a moudré rady; a nakonec v nemenší míře manželovi a dceři za jejich laskavost, trpělivost a lásku při tom, jak mi pomáhali překonat tentokrát víc než obvyklý strach z dodržení termínu.

1. kapitola

Když se po cumberlandské obloze začaly hnát temné mraky a v dálce zarachotil hrom, Erica Burkeová zjistila, že se dopustila závažné chyby. Vlastně několika chyb.

Největší chybou samozřejmě bylo, že zapomněla svůj deník v hostinci, kde zastavili, aby dopřáli koním odpočinek. Bývala zapomnětlivá. Bezstarostná, říkali lidé. Ale teď měla velkou starost. Ztráta deníku by znamenala ztrátu celých měsíců práce, ztrátu záznamů o každém botanickém pozorování, které od příjezdu do Anglie učinila.

Znamenalo by to, že by ztratila kus sebe.

Ovšem, upřímně řečeno, nikdy by svůj deník nezanechala v zájezdním hostinci, kdyby necestovala. Neudělala tedy chybu tím, že souhlasila, že bude doprovázet na cestě svou sestru? Pravda, dáma si často bere na svatební cestu nějakou společnici, což je zvyk založený na domněnce, že aktivity a zájmy mužů a žen, dokonce i novomanželů, jsou zcela odlišné. Jenže to, že Cami naléhala, aby ji Erica doprovázela, mělo sotva co společného s konvencemi. A pokud Erica viděla, její švagr, lord Ashborough, se zajímal pouze o jediné: o svou manželku. Jediná aktivita, jíž se chtěl věnovat, byl… Ehm.

Erica se ustaraně zadívala na oblohu, seskočila z kočáru na zem a beze slova chvátala přes zablácený dvůr hostince, přitom proklínala náhlý nápor tepla, který ji při té námaze zalil. Slíbili jí, že bude mít šanci prozkoumat byliny a květiny Lakes, oblasti s mnoha jezery, a odhodlaně si umínila, že se nedá odradit občasným pocitem studu nebo vědomím, že její přítomnost je zcela nedůležitá. Jedinou její výhodou bylo, že občas mohla jet ve voze se zavazadly spolu s panem Remingtonem, sluhou lorda Ashborougha, a s Adele. Ať se Erica snažila, jak mohla, nedokázala na mladou Francouzku myslet jako na „služku lady Ashboroughové“. V tom případě by musela uznat, že Cami je teď dáma, a ne pouze její panovačná starší sestra.

Na prahu jídelny hostince byla opět nucena přehodnotit situaci. Stůl, kde před pár okamžiky seděla se svou společností, teď obsadila skupina neurvalých mladých mužů. Erica se snažila nevnímat jejich oči, ruce a hlasy a prodírala se vpřed, aby opět získala, co jí patřilo. Snad největší chybou bylo to, že Víla, mastif lorda Ashborougha, zůstala ve Shropshiru s novým vikářem a s jeho manželkou. Víla nebyla ani ostrá, ani zvláště statečná, ale přestože to ještě nebyl dospělý pes, už nyní dorostla do obrovských rozměrů a Erica nepochybovala, že pouhá její přítomnost by jí uvolnila průchod místností. Na lavici nejblíže k oknu seděl muž s tmavými mastnými vlasy. Kdyby jí pohled na to, jak nenuceně listuje stránkami jejího deníku, nezastřel oči rudým závojem vzteku, možná by si také všimla jeho rudého kabátce. Vojenské uniformy.

„Odložte laskavě můj deník.“ Přestože hovořila tiše, natáhla ruku dlaní nahoru tak rázně, až se jí zachvěly svaly v paži.

Muž zůstal sedět a jeho pomalý úsměv odhalil zahnědlé zuby. „Copak to tady máme? Irskou rebelku…?“

Ta slova zostřila její smysly a následující okamžiky vytvořily jasný, živý obraz. Jako by své pohyby sledovala z velké dálky, viděla, jak se její ruka vymrštila, vytrhla mu deník z ruky a pak vylétla vzhůru. Pevnou koženou vazbou – nebyla to žádná běžná dámská knížečka – ho udeřila do brady a z tváře setřela úšklebek.

Jeden z jeho druhů zařičel smíchy, vzápětí zvuky a pachy v místnosti zesílily natolik, až Erica dostala strach, že ji zahltí. Pohled, dosud zaměřený na jeho uniformu ušpiněnou z cest, na roztřepený límec a manžety, začal vnímat okolní chaos. V jedné ruce sevřela deník, do druhé uchopila sukně a hnala se ven.

Uhodit ho byla další chyba. Nedokázala vysvětlit, co ji k tomu přimělo. To, že nevěřila vojákům? Že voják pohrdal Irskem? Možná od každého trochu. Ach, proč se zdá, že nedokáže nikdy ovládnout svou vznětlivost, náhlé nutkání? Vyběhl voják za ní?

Venku se zastavila jen na okamžik, aby zjistila, kde stojí vozy lorda Ashborougha. Dvůr byl však prázdný. Že by byli za rohem? Ne? Hm, ten kočár, co stojí u kostela, je jistě jeho…

Ne, není. Teď pochopila svou největší chybu. Když zjistila, že nemá svůj deník, vyskočila z vozu se zavazadly, aniž by panu Remingtonovi řekla, aby počkal. Jistě se domníval, že se rozhodla zbytek cesty strávit ve voze se sestrou. Její nepřítomnosti si možná celé hodiny vůbec nevšimnou.

Je v bryndě.

Skoro slyšela, jak jí Cami říká, aby se nehnula z místa. Ale Eričina ukvapená reakce na vojákův úšklebek znamenala, že tohle jediné ubytování ve vsi k ní nebude vlídné.

S krizovými situacemi měla bohužel značné zkušenosti. Většinou si je zavinila sama. A obvykle je nerada řešila sezením na místě.

Svraštila čelo a snažila se vybavit si mapu v cestovním průvodci. Do Lakes přijíždějí na návštěvu lidé z celé Británie. Budou tam rozcestníky ukazující cestu do Windermere. Jistě ji najde i ona, přestože má velice špatný orientační smysl. Vrhla další pohled na zamračenou oblohu a vykročila.

Co znamená trocha deště?

Během první míle pozorovala, jak se k ní ženou mraky, poslouchala čím dál silnější burácení hromu, které zdánlivě přicházelo zároveň ze země i ze vzduchu. Bláto z předchozího deště jí špinilo lem sukně a ulpívalo na podrážkách cestovních bot. Během druhé míle uhnula z cesty a raději kráčela po jejím travnatém okraji. Začaly padat veliké studené kapky a potřísnily Erice šaty i tváře. Jen stěží se jí podařilo zastrčit deník pod plášť, jakmile se nebe otevřelo a chrlilo proudy vody jako z konve, navíc bičované větrem, jež ji k tomu všemu oslepovaly.

Vtom ji cosi zatahalo za sukně a bodlo do studeného stehna pod sukněmi. Hlohový porost. Ve svitu blesku spatřila mezi jeho propletenými větvemi mezeru sotva tak širokou, aby se jí mohla protáhnout. A kousek za ním kamenný domek, na pohled opuštěný. Poskytne jí jeho střecha ochranu? To pozná, až se k němu dostane.

Se skloněnou hlavou pokračovala v cestě. Vítr se snažil připravit ji o promočený klobouk. Prokřehlými prsty zkoušela uvolnit šňůrky, které ji na krku škrtily. Když se klobouku zbavila, strhl ho vítr a rázem byl pryč.

Připadalo jí, že ujít dvacet yardů, jež zbývalo překonat, aby se dostala do cíle, jí trvalo skoro stejně dlouho jako dvě předchozí míle. Konečně se před ní objevily pevné prkenné dveře. Tady, ve stínu nízkého stavení, pořád šlehal vítr, ale už nehrozilo, že ji odnese. Jakmile sklonila hlavu ke dveřím a začala zápolit se závorou, vycítila jakýsi pohyb. Nezpůsobila ho ona. Ani to nebylo rachocení bouře. Dveře se otevřely prudce dovnitř a Erica se sesula na špinavou zem před cizího muže ve vysokých botách.

Domek tedy nebyl opuštěný.

I zběžný pohled jí řekl, že to nejsou boty, jaké obvykle nosí chalupníci. Měkká kůže nebyla ani zablácená, ani odřená, jakou by měly boty rolníka, který se nedávno pohyboval venku po poli. Možná ten muž přijel na koni. Nebo byl tak rozumný, že se tu schoval, ještě než začalo pršet.

Beze slova ji obešel, zavřel dveře a ztlumil hřmot živlů i chabé světlo, takže se jediná místnost v domku téměř ponořila do tmy.

Proboha! To je… její nejzávažnější chyba v úsudku. Takovou ještě neudělala. Erica, sukně zmáčené deštěm a přilepené k tělu, se neohrabaně zvedla a otočila se čelem k němu.

Ale on se už od ní vzdaloval.

„Zůstaňte na místě.“ Měl hluboký hlas, slyšitelný i v bouřce.

Postupně začala rozeznávat obrys jeho postavy, i když stál na druhé straně místnosti. Na stěně za ním se rýsoval jakýsi čtverec vytvořený úzkým proužkem světla – okno, zastíněné dřevěnými okenicemi. Uslyšela zarachocení, zavrzání, zasyčení. V jeho rukou zasvítil plamínek, z něhož se stalo teplé, mihotavé světlo svíčky.

„Uhasil ji závan větru,“ vysvětloval muž a pohlédl ke dveřím. Představovala si to, nebo v jeho hlase skutečně zněl osten výčitky?

Svíčka ozařovala jeho rysy zespodu a propůjčovala jim cynický výraz. Nebylo možné říct, jestli je pohledný nebo všední, tmavý nebo světlý, mladý nebo… No, takový hlas a svižné pohyby by jistě neměl starý člověk. A byl vysoký – vyšší než otec. Než oba její bratři nebo švagr. Dokonce vyšší než Henry…

Ach, proč si právě v této chvíli vzpomněla na Henryho? Ale tak to vždycky chodilo, její mysl těkala od jednoho tématu k druhému a zapomínala na věci, které by měla…

Deník!

S úlekem vsunula ruku mezi mokrou, lepkavou látku pláště a o trochu sušší šaty a vytáhla deník z úkrytu. Když s ním chvatně zamířila ke světlu, muž o krok ustoupil. Protože mezi ní a deníkem hořela svíčka a cizinec nemohl vidět víc než jeho vazbu, obrátila svazek v rukou a začala v něm listovat, aby posoudila škodu. Kožený přebal byl vlhký; déšť tu a tam namočil i okraje papíru. Až uschne, bude vypadat omšele a pomačkaně, ale zdálo se jí, že obsah deníku zůstal jakýmsi zázrakem nenarušený. Vydechla úlevou.

Jakmile položila deník na stůl, světlo svíčky opět bez zábran ozářilo pokoj. Muž si ji prohlížel od hlavy k patě, přitom se tvářil pochybovačně a zároveň přísně. Takový výraz se často objevoval na Camiině tváři, když byla u Eriky.

Samozřejmě že vypadá příšerně. Kdo by nevypadal – za těchto okolností? Z vlasů jí stékaly na obličej studené potůčky a ve skučení větru dokonce slyšela ťukání kapek dopadajících na podlahu. Kdyby to byl výjev z některého románu, které její sestra odmítá číst, hrdina by ji nejspíš vyzval, aby si svlékla promočený oděv a usušila se u ohně. A pak by následovalo něco skandálního.

Jenže tady žádný oheň nebyl. A nezdálo se, že tento muž má v úmyslu hrát roli hrdiny.

Jako by chtěl potvrdit její myšlenky, potřásl hlavou a zkřížil paže na prsou. „Co proboha děláte v takovém nečasu venku?“

Když major lord Tristan Laurens položil otázku, očekával odpověď. Rozhodně nepočítal s tím, že se tázaná osoba naježí, přehodí si pramen mokrých vlasů přes rameno – přitom ho postříká vodou, až málem uhasí svíčku – a prohlásí: „Na totéž bych se mohla zeptat vás.“

Bez mrknutí oka na něho hleděla přes stůl, jasně dávala najevo, že pokud očekává, že ji zastraší, bude čekat věčně. Měl jisté zkušenosti s tím, jak vymámit informace z neochotných lidí, a dobře věděl, že nemá smysl křičet na ně. Ale její příchod ho zaskočil. Nikdy neměl rád překvapení.

Ticho, které se mezi nimi rozhostilo, nakonec přerušila bubnováním prstů na desku zápisníku, již před chvílí vyprostila z oděvu. Vyzařovala z ní nervózní energie, která se nechtěla nechat ovládnout. Když uplynulo dalších pár okamžiků, zvedla zápisník, přitiskla si ho k hrudi a začala obcházet místnost. Úzký prostor, přecpaný rozpadajícím se nábytkem, jí znemožňoval přecházet sem a tam.

Nebo možná byl pravidelný pohyb vpřed a vzad u této ženy vyloučen. Útlou postavou, rychlými pohyby a kadeřavými vlasy zplihle visícími po stranách obličeje mu připomínala urousaného kokršpaněla. Musel ovšem přiznat, že je mnohem hezčí než kterýkoli kokršpaněl, co kdy viděl. Přesnou barvu jejích vlasů bylo těžké v takovém šeru a vlhku určit. Pokoušel se představit si, jak by mohla vypadat v záři hřejivého slunečního světla, ale nechal toho, protože to nemělo smysl. Sluneční světlo tu hned tak nebude.

Když ji neklidné nohy přivedly na dosah, zvedl ruku a doufal, že se zastaví. Protože sebou překvapeně trhla, napadlo ho, jestli úplně nezapomněla, že je tady on.

„Nezdá se, že bouřka v dohledné době ustane. Možná bychom měli začít znovu.“ Rázně se uklonil. „Tristan Laurens.“

Zadívala se na něho a on si na okamžik pomyslel, že nehodlá odpovědět. Za další okamžik řekla: „Pane Laurensi,“ a udělala pukrle.

Má ji uvést na pravou míru? Přinejmenším se měl představit jako „major Laurens“, protože se ještě nevzdal své důstojnické hodnosti. Představit se jako lord Tristan by teď samozřejmě nebylo správné. Jak otec, tak i Percy byli už nějaký čas po smrti. Přesto mu připadalo divné myslet na sebe jako na vévodu a ještě divnější nazývat se „Raynham“. Sedmadvacetiletí muži obvykle nezískávají své nové identity tak neočekávaným způsobem.

Nechá ji při tom, co řekl. Až se počasí zlepší, půjde si každý svou cestou a na jeho postavení nebude záležet.

Konečky prstů přejížděla po knize, kterou držela v rukou. „Slečna Erica Burkeová.“

„Erica?“

Takové křestní jméno ještě nikdy neslyšel a to, že je uvedla, naznačovalo, že má starší sestru, jíž stačí představit se jako „slečna Burkeová.“ Její irský přízvuk byl výrazný, ale ne nepříjemný. Hádal, že je z Dublinu. A ve svých odhadech se obvykle nemýlil.

„Erica je latinský název označující rod, k němuž patří několik běžných druhů kvetoucích keřů.“

Podobné vysvětlení musela nejspíš podávat mnohokrát; pronesla je totiž jako nacvičený projev. Takže zná alespoň něco z latiny a z botaniky: tím se vyznačuje vzdělaná, urozená žena. Také by to ovšem mohla být modrá punčocha.

Případně něco mimořádnějšího a zajímavějšího než jedno i druhé.

To, že ho její vysvětlení překvapilo, se mu zjevně zračilo ve tváři, protože s trochou rezignovaným úsměškem pokračovala: „Vřesovec. Znamená to ,vřesovec‘. Otec dával svým dětem jména podle Linného Species Plantarum.“

Trochu se sice divil jménům, která dostali její sourozenci, ale především ho zaujala skutečnost, že její rodina pustila jednoho svého člena z dohledu. Mladá žena potulující se sama po zemi čelí mnohem větším nebezpečím, než je trocha deště, zvláště v dobách války, kdy je možné potkat tolik zoufalců.

Protože si už vzal ponaučení ze svého přísného tónu, sklonil hlavu na pozdrav. „Je mi potěšením, slečno Burkeová, setkat se s někým, kdo byl podobně jako já postižen tím, že mu jméno vybral výstřední otec. Ten můj studoval artušovské legendy.“

Při jeho přiznání se na okamžik usmála, ale úsměv vzápětí setřelo zaburácení hromu tak silné, až se otřásly stěny malého domku. „Copak ta bouřka nikdy neskončí?“ Začala znovu obcházet místnost jako pták v kleci přeskakující z bidýlka na bidýlko.

„Jistěže skončí.“ Snažil se hovořit konejšivě, i když takový tón v armádě často nepoužíval. „Ale myslím, že se musíme smířit s tím, že se setmí dříve, než skončí.“

„Chcete říct, že zůstaneme přes noc? Tady?“ Z plic se jí vydral zděšený povzdech a klesla na židli. „Ach, až moje sestra zjistí, že jsem se ztratila, bude zuřit.“

Zuřit? Nebude mít strach?

Využil příležitosti, přisunul blíže další židli – podobající se té její jen rozviklaností – a posadil se vedle ní. „Cestujete tedy se svou sestrou? Jak se stalo, že jste se rozdělily?“

„My – moje sestra, její manžel a já – jsme na cestě do Windermere. Je to jejich svatební cesta. Máme dva kočáry a domnívám se, že cestující v každém si mysleli, že bezpečně jedu v tom druhém. Ale já jsem…“ Znovu vyskočila a sevřela v rukou svazek vázaný v kůži.

Také se náležitě zvedl, jak velel dobrý mrav. Nežil mimo slušnou společnost tak dlouho, aby zapomněl všechno, co se kdysi naučil. „Jsem si jistý, že si především oddechne, až zjistí, že jste v bezpečí, než aby vám něco vyčítala.“

Mihotavé světlo svíčky malovalo na její tváři stíny. Pobavilo ji to? Měla pochybnosti? „Je jasné, pane, že moji sestru neznáte.“

„Ne. Nemyslím, že jsem měl tu čest poznat ji.“

Poněkud trpce se zasmála a znovu se posadila. On také. Za okamžik opět vstala a pokusila se škvírou v okenici vyhlédnout ven. „Jak dlouho potrvá, než se dostanou do Windermere?“

„Vjeli do bouřky,“ odpověděl muž a vstal. „Možná několik hodin, i když to není moc daleko, řekl bych tak patnáct mil, ale cesty v tom směru při lijácích zalévá voda.“ Odvrátila se od okna a na čele jí naskočila ustaraná vráska. „Předpokládám, že se někde zastaví, aby tu slotu přečkali,“ dodal, aby ji uklidnil.

„Aha…“ Znovu klesla na židli. On tentokrát zůstal stát – ukázalo se, že moudře, protože brzy se Erica zase dala do nevyzpytatelného přecházení. „Ale co když se vrátí do té vesnice pár mil zpátky, protože si budou myslet, že mě tam najdou? Musím jít.“

„V žádném případě.“

Rozkazovačný tón ji okamžitě zarazil. Otevřela ústa a chystala se protestovat.

„Osobně se postarám, abyste se ve zdraví co nejdříve sešla se svou sestrou, slečno Burkeová.“ Vzápětí se však začal obávat, že by svého slibu mohl litovat. „Vy mi zase slibte, že nebudete podstupovat zbytečné riziko.“

Sevřela rty, až se z nich stala úzká čárka, posadila se a silou svého zoufalství málem převrhla židli.

Tentokrát zůstala sedět tak dlouho, až uvažoval, že se vrátí na svou židli. Avšak sotva pokrčil kolena, roztáhla paže a položila ruku na okraj židle, aby se zase zvedla. Jeho neohrabaná póza – ani neseděl, ani nestál – musela upoutat její pozornost, protože na něho mávla volnou rukou, tou, v níž nedržela svazek.

„Vím, že je zvykem, aby se gentleman zvedl, když vstane dáma. Ale přivodíte si zranění, když se budete snažit držet se mnou krok.“ Po třech rychlých krocích ji od něj dělila jen šířka stolu. Svíčka jí ozářila obličej a odhalila spršku pih. „Nikdy jsem se nevyznačovala chováním, jaké by měla mít dáma, pokud jste si toho už nevšiml. Tak proč byste se měl snažit chovat se jako gentleman? Ne že bych pochybovala, že jste gentleman, pane Laurensi,“ dodala rychle a prohlížela si ho. Tváře jí zrůžověly. „A rozhodně doufám, že nebudete brát moje neuvážené poznámky za povolení k… k…“

„Slečno Burkeová.“ Vstoupil do proudu jejích slov a doufal, že změní jeho směr. „Buďte ujištěna, že jsem gentleman. Jste ve větším bezpečí zde, než byste byla na opačné straně těchto dveří.“

Krátce, i když trochu křečovitě kývla na souhlas, a on si uvědomil, že se třese. Teď, jakmile se z jejích tváří vytratil ruměnec a horkost, zřetelně viděl, že má namodralé rty. „Pojďte,“ řekl a obě židle přisunul ke stolu, blíž k chabému teplu, jež vydávala svíčka. „Svlékněte si mokrý plášť.“

Po jeho výzvě se jí v očích mihla nejistota. Ale za okamžik položila zápisník na stůl a pokusila se vyhovět mu, přestože se jí třásly prsty. Šaty pod pláštěm byly skoro stejně promočené a provokativně se jí lepily k tělu. Vzal jí z rukou mokrý plášť a rychle se odvrátil. Na zrezivělém háku u dveří spatřil svůj kabát. Rychle ho vyměnil za její promočený plášť a vrátil se k ní.

Poté, co ji zahalil do svého dlouhého a širokého kabátu, mu dovolila, aby ji odvedl k židli. „Bohužel, nemám odvahu rozdělat oheň,“ vysvětloval a posadil se proti ní. „Zdá se, že komín by se mohl každou chvíli zhroutit.“ Skutečně, pár horních kamenů se už kouřovodem propadlo do topeniště. Leskly se ve světle svíčky, protože je smáčel déšť a vlhký vzduch pronikající dolů.

Svíčka alespoň vyvolávala iluzi tepla, i když on a jistě i ona věděli, že nebude svítit do rána. Bylo teprve září. Nehrozilo jim, že tu umrznou. Ale zdálo se, že zažijí nepříjemnou noc.

„Měla byste se pokusit odpočívat,“ vybídl ji.

Tentokrát neprotestovala. Jednu paži položila na stůl a opřela si o ni hlavu jako o polštář. Prstem druhé ruky putovala po ražbě na kožené vazbě svazku. „Dě-děkuji vám,“ pronesla mezi drkotajícími zuby a třas se snažila vydávat za zívnutí. „Byl to únavný den.“

„Ano,“ přisvědčil mechanicky.

On však nebyl unavený. Od rána ujel pořádný kus cesty, to je pravda, ale dnešní námaha nebyla nic ve srovnání s tím, co zažil v uplynulých letech. Pokud to tedy nebylo vyčerpání, co ho přimělo vyhledat přístřeší, když se blížily bouřkové mraky, co ho k tomu vedlo? Major Tristan Laurens by pobídl koně do trysku a bez ohledu na únavu by před setměním dorazil domů.

Ovšem Raynham příliš nedychtil dostat se do Hawesdale Chase.

Přehodil si nohu přes nohu a opřel se o opěradlo židle, aby tak strávil několik nepohodlných hodin. Neustále pršelo, avšak hrom se už ozýval z větší dálky. Eričina nepokojná ruka konečně znehybněla, ale dokonce i ve spánku nepřestala držet zápisník. Vzbudilo to jeho zvědavost, co v něm asi je. Teplo svíčky jí začalo vysoušet vlasy a proměňovat zcuchané kadeře z narezlé hnědi v leštěnou měď. Netušil, co se stalo s jejím kloboukem, nebo jestli vůbec nějaký měla. Neměla ani rukavice a její nehty byly krátké a neupravené. Nikdy jsem se nevyznačovala chováním, jaké by měla mít dáma, řekla mu jen s nepatrným náznakem rozmrzelosti. Nezáviděl sestře, která ji dostala na starost. Ale nemohl upřímně říct, že ho mrzí, že má záminku zůstat zde o pár hodin déle.

2. kapitola

Erica, ještě v polospánku, se posadila. Do krku a do zad jí vystřelovala bolest a zaháněla ospalost. Kde…? Proč…? Zadívala se na pana Laurense, který se skloněnou hlavou klímal na židli.

Ach…

Škvírami kolem okenic pronikalo dovnitř sluneční světlo a ozařovalo ošuntělou místnost s popraskanou omítkou na zdech a rozviklaným nábytkem. Jen zázrakem se domek nerozpadl, zatímco spali. Světlo také zvýraznilo rysy pana Laurense, mnohem méně opotřebované než všechno ostatní kolem nich. Jistě, není přece o moc starší než ona, nejspíš nemá ani třicet let. V jeho světlehnědých vlasech se odráželo slunce, výraznou čelist pokrývalo tmavší strniště rýsující se na bradě. Nevypadal špatně, ale Erica ho odmítala považovat za hezkého. Nikdy se jí nebude zamlouvat člověk, jenž zjevně rád udílí rozkazy.

Mlčky si protáhla ztuhlé svaly – další zvyk nevhodný pro dámu, za který ji matka často kárala – shodila jeho kabát z ramen, uchopila deník a vstala. Jestli je po bouři a svítí slunce, musí se dát na cestu, ať už zpátky do vsi, nebo do Windermere, a doufat, že se jí sestra nezeptá, kde strávila noc.

Podařilo se jí zvednout závoru u dveří, aniž zarachotila. Nebylo to první ráno, kdy brzy vstala a dychtila dostat se ven. Kožené závěsy zavrzaly a spodní hrana dveří se posouvala po rýze, již vyryla do špinavé podlahy. Rychlý pohled přes rameno jí však potvrdil, že pan Laurens pořád spí. Ještě kousek a bude se moct dveřmi protáhnout. Musí jen stáhnout z věšáku svůj plášť a…

„Slečno Burkeová…“

„A Thiarna Dia!“

Tu nadávku ji naučila Molly. Erice se podařilo bezděčně ji pochytit po letech, během nichž občas ráda vybafla na služku v kuchyni. A na schodech. A při jedné opravdu mimořádné příležitosti u zadních dveří, k nimž se přikradla po ranní procházce, kdy Molly právě vycházela ven, aby vylila pomyje.

„Snad si nemyslíte, že odejdete, slečno Burkeová.“

Zaslechla v jeho hlase zlostný tón. V témže hlase, který na ni včera vyštěkl: „Co tady proboha děláte?“ No, možná pro ni vymyslel plán, kdy a jak zmizí z tohoto domku, ale ona rozhodně nebude čekat na jeho pomoc nebo ochranu. Ani jedno nepotřebuje.

Odhodlaně se obrátila, aby mu to řekla. A zjistila, že stojí jen pár palců od ní, jednu ruku na pootevřených dveřích, aby jí zabránil vyjít ven. Zrychlil se jí tep. Hodlá ji tady věznit? Co by udělala, kdyby zabouchl dveře a uzavřel závoru?

Místo toho je otevřel dokořán, shýbl se pod rám a zůstal ve dveřích stát s rukama založenýma za zády. „Jak jsem se obával.“

Přemohla ji zvědavost, i když musela vykouknout přes jeho rameno, aby viděla ven. Pohled, který měla před očima, jí vzal dech.

Domek stál na malé vyvýšenině. Kdyby se nacházel níž, stáli by po kotníky ve vodě. Každou prohlubeň a příkop zalila voda. Z cesty, po níž se chtěla vydat do Windermere, teď byla bahnitá řeka. Vítr strhal ze stromů podzimní listí. Poletovalo v závějích barvy zašlého zlata a krvavé červeně a zůstávaly po něm holé, typicky zimní větve vzpínající se k obloze jako strašidelné pařáty. A třebaže na tu spoušť nemilosrdně svítilo slunce, na západním obzoru se sbíraly temné mraky. Blíží se další déšť.

„Pořád jste odhodlaná vyrazit v tomto krásném ránu na vlastní pěst?“ Během hovoru na ni ani nepohlédl.

„Já…“

Proč se nenaučila pár dalších irských nadávek? Teď by se jí hodily, protože je v pěkné bryndě. Tentokrát se nezdálo pravděpodobné, že by ji sestra chytila při činu, ale to pomyšlení ji nijak neuklidnilo. Co kdyby Cami zjistila, že se ztratila, vydala by se zpátky, aby ji našla, a přitom by uvízla v bouřce – nebo by ji potkalo něco horšího?

„A Thiarna Dia.“

Tentokrát měla její slova podobu tiché modlitby.

„No,“ řekl pan Laurens, „vidím jen jedno řešení.“

„A to jaké?“ Erica viděla jen vodu. Odtrhl se ode dveří. Instinktivně mu ustoupila z cesty, ale zdálo se, že si toho ani nevšiml. Pohyboval se, jako by byl zvyklý, že mu lidé ustupují z cesty. Přemáhala dětinské nutkání natáhnout nohu, aby o ni zakopl.

„Mám dům – vzdušnou čarou necelé tři míle na východ,“ řekl. „Když si pospíšíme, můžeme se tam dostat, než se zas přižene bouřka.“

V hlavě jí hučelo jako v úlu, do mysli se jí hrnula jedna otázka za druhou. Jak se jim podaří bezpečně překonat takovou spoustu vody? Ale kdyby zůstali na místě, bez jídla a bez možnosti rozdělat oheň, jak dlouho by přežili?

A když má svůj dům tak blízko odtud, co ho vedlo k tomu, aby se tu zastavil?

Poslední otázku mu samozřejmě nemůže položit. To sama chápala. Přece jen jsou si zcela cizí. Přesto ji hlodala zvědavost. Byla jako svědící vyrážka, již má člověk chuť škrábat – dokonce snad silnější než v den, kdy holou rukou sáhla do hromádky listí a spálily ji kopřivy, které byly vespod.

Než stačila zformulovat otázku, prošel naštěstí místností a uchopil svůj kabát. „V přístřešku za domkem stojí můj kůň. Pojedete na něm. Já klisnu povedu, aby se dostala přes nejnebezpečnější místa. Jestli se budeme držet výš u hřebenu, měli bychom do poledne být v Hawesdale.“

V prstech sevřela pevněji svůj plášť. „V Hawesdale? To je město, z něhož pocházíte? Snad je tam hostinec, kde bych mohla počkat, než se zlepší počasí. Nerada bych…“

„Hawesdale je jméno sídla. Hawesdale Chase.“ Oblékl si kabát. „Hostinec tam bohužel není. V podstatě ani vesnice. Budete muset zůstat u mě.“

Snažila se nalézt nějakou útěchu v tom, že, jak se zdálo, ho taková vyhlídka nijak netěší – zrovna tak jako ji. „Jste velmi laskavý. Ale to není možné.“ Ve třiadvaceti letech porušila téměř každé pravidlo slušného chování dámy, které jí matka vštěpovala. Teď dokonce strávila noc s gentlemanem, aniž měla dámský doprovod. Z donucení, to je pravda. Možná by se tím dal její přestupek omluvit. Ale pro jistotu nebude takovou chybu opakovat.

Nikdy si nedělala starosti o svou pověst a nebude si je dělat ani teď. Věděla jen to, že překročení jistých hranic by znamenalo, že ji pošlou zpátky domů do Dublinu a už jí nedovolí vyjít z domu. A nikdo se nestane renomovanou botaničkou, protože bude sedět v šicím pokoji, popíjet čaj a vyšívat polštářky. Z nejednoho důvodu.

Na druhé straně… Jediným pohledem obsáhla skromný prostor a jeho vybavení. Ne, vůbec se jí nelíbilo, že by tady měla zůstat sama. „Pokud ovšem náhodou nemáte doma třeba svou sestru.“ Přítomnost jiné ženy by jistě zaručila náležitou serióznost. „Nebo… nebo manželku.“

Cosi v této otázce ho přimělo zacukat rty a Erica si nebyla jistá, jestli to byl úsměv, nebo ne. „Náhodou mám opravdu doma sestru,“ řekl, posbíral v koutě pokoje jezdeckou výstroj a uchopil vysoký klobouk z bobří kožešiny, kterého si předtím nevšimla. Nepokusil se nasadit si ho; vrchol by se totiž otíral o omítku bortícího se stropu. „A matku – přesněji řečeno nevlastní matku. Ale,“ dodal a opět se sklonil pod rám dveří, „manželku nemám.“

Její tělo uvítalo jeho slova s nečekaným rozechvěním, jež proudilo od páteře do údů a potom až do nejhlubšího nitra její bytosti. Proč ji propána zajímá, jestli je ženatý, nebo ne? A přece se zdálo, že pro některé orgány to je velmi důležitá informace.

Nebo se možná nachladila. V domku opravdu bylo vlhko. Nezdravé vlhko.

Přehodila si zmačkaný plášť přes zrovna tak zmačkané šaty a vyšla za ním ze dveří.

Tristanovi se ulevilo, jakmile zjistil, že přístřešek za domkem bouřku přežil. Lady Jane Grey, klidná grošovaná klisna, kterou si koupil na cestu, nastražila uši, když je slyšela přicházet. Včera v noci vysypal ze žlabu ztuchlou slámu a rozsypal ji po podlaze provizorní stáje. Když koně ráno vyváděl, postřehl, že podestýlka je pořád suchá. Lady Jane měla možná pohodlnější noc než on.

„Jezdíte na koni, slečno Burkeová?“ Přestože se neotočil, věděl, že stojí sotva krok od něho. Slyšel, jak jí pod nohama při chůzi čvachtá bláto.

„Ano.“

„Výborně.“

Lady Jane se nervózně otřásla, když jí spustil na hřbet vlhké sedlo. Vztáhl ruku k jejímu krku, aby ji konejšil. „Bohužel však nemáme patřičnou výstroj pro dámu.“

Slečna Burkeová popošla kupředu a pohladila samet koňského čenichu. „Já to zvládnu, pokud to zvládne ona.“

Posadí se obkročmo? Jakási jiskra v jejích medově zlatých očích ho přesvědčila, že jí tento způsob jízdy není cizí. Náhle si ji představil se sukněmi vyhrnutými ke kolenům, s odhalenými, hezky zaoblenými lýtky ladícími s půvabně tvarovanou postavou, již včera v noci zahlédl pod promočenými šaty.

Když už nemohl dál předstírat, že se zaobírá upevňováním podbřišníku, obrátil se k Erice a natáhl ruku. S očividným váháním vložila do jeho dlaně ledově chladné prsty. Bezděčně se mu zachtělo zakrýt je druhou rukou, trochu je zahřát. Místo toho zavrtěl hlavou. „Napřed vaše kniha. Uložím ji do sedlového vaku. Musíte mít obě ruce volné.“

„Aha.“ Odtáhla ruku. „Samozřejmě.“

Jakmile zastrčil její deník do brašny mezi své věci, propletl prsty tak, aby vytvořily stupátko, a vysadil ji do sedla. Ruka, která ho držela za rameno, se okamžitě vzdálila. K jeho radosti – rozhodně ne ke zklamání – přehodila Erica pravé koleno přes hrušku, netáhla nohu po hřbetě Lady Jane. Sotva spatřil zablácenou botu sahající po kotník, její sukně se svezly dolů a znovu zcela zahalily obě nohy.

Zvedla otěže, jakmile je sevřel pod bradou Lady Jane. Klisna pohodila hlavou, aby vyjádřila nespokojenost s takovým přetahováním.

„Zdá se, že ví, kdo tady velí,“ řekla Erica.

Měl její hlas vždycky tak zlomyslný nádech? Tristan vrhl přes rameno pohled, jakým mnohokrát zpražil hodně drzých nižších důstojníků.

Na Eriku však nijak nezapůsobil.

„Velím tady já, slečno Burkeová,“ řekl. „To si pamatujte.“ Po téměř deseti letech ve funkci armádního důstojníka mu bylo velení přirozené. „Teď otěže, když dovolíte – nebo vlastně i když nedovolíte. Protože bych nerad čekal na tamty mraky.“ Kývl bradou k čím dál temnější západní obloze.

Jestli to byla jen jeho slova, nebo počasí, co ji přesvědčilo, nevěděl. Ale nakonec jen pohodila hlavou, pustila otěže a spokojila se s tím, že zabořila ruce do hřívy Lady Jane.

No, kuráže má dost, to musel uznat. Vždycky oceňoval kuráž a zanícení u mužů, jimž velel. Možná bude tento nezvyklý rys slečny Burkeové přínosem. Člověk musí pořád doufat.

Půda byla kluzká, místy promočená a jinde zas kamenitá. Zdálky se zdálo, že na hřebenu vyvýšeniny, která se táhla mezi domkem a Hawesdale Chase, nejsou nerovnosti. Ve skutečnosti však hřeben sestával z mnoha menších pahorků a z téhož množství malých údolí. Jak jeho boty, tak kopyta Lady Jane namáhavě hledala pevnou podporu. Každý krok byl nebezpečný.

Při jednom zvláště prudkém sestupu se kůň zabořil předníma nohama do země a odmítl jít dál. Tristan pevně sevřel otěže a popošel vpřed, aby klisně ukázal, že jí nehrozí nebezpečí. „Pojď, Lady Jane.“ Zdálo se, že kůň neslyší.

Erica mírně poposedla, naklonila se přes krk Lady Jane a něco jí zašeptala do ucha, které sebou při jejích slovech zastříhalo, jako by jejím slovům rozumělo. Potom klisna k Tristanovu úžasu udělala tři opatrné kroky vpřed po svahu a vydala se za ním přes nově vytvořený potůček k dalšímu stoupání.

„Co jste jí řekla?“ zeptal se, když se zas dostali na pevnou půdu.

„To dáma neprozrazuje, pane Laurensi.“

„Myslel jsem, že nejste dáma, slečno Burkeová,“ zažertoval.

Erica ztuhla. „Mluvila jsem o klisně.“

Nuceně se zasmál a vykročil vpřed. Jaksi se však stalo, že jeho noha šlápla do prázdna. A druhá noha mu podjela, takže najednou seděl v blátě a klouzal dolů z kopce. Slečna Burkeová, k čertu s ní, byla tak prozíravá, že mu vytrhla otěže z ruky, takže Lady Jane se nezřítila po hlavě dolů. K natlučenému zadku – protože svah byl pokrytý ostrými kameny – se přidala další nepříjemnost; když major Laurens přistál ve strouze na dně, spadl mu klobouk a unášela ho voda.

„Pane Laurensi!“ Hlas se jí zachvíval smíchem, tím si byl jistý. „Neublížil jste si?“

„Ne… sesedejte.“

Ale tentokrát jeho ústa příkaz nevyslovila. Erica už stála na zemi. Její boty šláply do stejného kluzkého místa a rychleji, než stačil zakřičet nebo než ona mohla vyjeknout, klouzala dolů a téměř skončila v jeho klíně.

Bohužel, šeptaly mu ďábelsky jisté části těla, ne úplně.

Takové nepatřičné myšlenky by se měly vytratit, jakmile se začala smát. Bizarní zvuk by neměl zvýšit její přitažlivost. Řádná dáma, alespoň z okruhu jeho známých, by se buď vyděsila, nebo by se jejich pozicí cítila zahanbená.

Co se týče Lady Jane, ta zafrkala a volným krokem odcházela. Tristan se za ní díval. „Jak znělo to vaše rčení, slečno Burkeová?“

Nechápavě svraštila čelo. „Myslíte A Thiarna Dia?“ Na pozadí ruměnce, který se jí nahrnul do tváří, výrazněji vystoupily pihy. „No… víte, to je rouhání.“ Když se zvedal, ucítil, že mu pod oděv, do každé skuliny a štěrbiny těla proniká studené bláto. „Ovšem ne dost velké.“

Přestože natáhl ruku, aby jí pomohl vstát, svižně se zvedla bez pomoci, jako by ji pád nijak nevyvedl z míry. Mávnutím zápěstí si vytřásla sukně a přitom potřísnila jeho zničené boty dalším blátem. „Á, promiňte. Nemyslela jsem…“ Zatvářila se sklíčeně. „Moje sestra říká, že nikdy nemyslím.“

Na okamžik se její úsměv vytratil a zadívala se mu přes rameno. Ne roztouženě, jak se člověk dívá, když si představuje místo oddechu na konci cesty. Ale jako by se obrňovala proti výčitkám, jako by byla často kárána a očekávala, že bude zase.

Byl voják. Velmi dobře znal špínu. I chlad. A bolest v místech, o nichž se slušně vychovaní lidé nezmiňují. „Myslíte, že trochu víc bláta by znamenalo nějaký rozdíl, slečno Burkeová?“ řekl. Musel však uznat, že nepočítal s tím, že při svém návratu domů bude vypadat takhle.

„No, déšť asi trochu bláta spláchne,“ řekla Erica, pokrčením ramen odbyla své chvilkové zoufalství a zvedla tvář k obloze. Ranní slunce uvolnilo cestu nejprve mrakům, potom vydatnému jemnému mrholení, které se během čtvrthodiny změnilo v pravidelný drobný déšť. Když se znovu setkala s jeho pohledem, usadil se na její tváři její obvyklý vzdorovitý výraz.

Teď však tušil, že pod povrchem se skrývá cosi jiného. Něco jemnějšího a méně sebejistého. Zkusmo natáhl paži, aby zjistil, jestli opět odmítne jeho pomoc. Pár okamžiků váhala, ale pak se do něho lehce zavěsila. Sotva došli k Lady Jane, uchopila do druhé ruky otěže a zase se dala do kroku. Než jí stačil nabídnout, že jí pomůže do sedla, řekla: „Lepší je to takhle, nemyslíte?“

„Ano, je to bezpečnější.“ Nemělo smysl riskovat další pád, ať už koně, nebo jezdce.

Avšak ani chůze s oporou nebyla zcela bezpečná. Přestože její ruka vyvíjela jen mírný tlak, cítil, že ho vychyluje z obvyklého směru. Vždycky se pohyboval přímo jako šíp, jako olovnice. Ale od okamžiku, kdy se mu do života připletla tato žena, se cítil vyvedený z rovnováhy.

Odhodlaný opět ji nabýt vypjal hruď a prodloužil krok. Je armádní důstojník. A vévoda! Ani déšť, ani vítr, ani rudovlasá víla ho neodvedou od jeho povinností.

„Slečno Burkeová, myslím, že je načase, abych vysvětlil…“

„Řekněte prosím, že tamhle už je Hawesdale Chase.“ Přestože oba promluvili zároveň, postřehl v jejím hlase únavu.

Pod nimi, uhnízděné v topolovém háji, stálo obydlí z červených cihel s vysokými, úzkými okny. Na obou jeho koncích se tyčily komíny, z nichž se vinuly spirály kouře jakoby kreslené na břidlicově šedé obloze jemňoučkými tahy tužky. Podle všech měřítek úctyhodné sídlo, a ve srovnání s domkem, kde nalezli přístřeší, přímo zámeček.

„Váš dům. Je blízko?“

„Sotva půl míle odtud. Tady ten slouží jako vrátnice.“

„Vrátnice?“ Zvedla zrak vzhůru, ale nepohlédla mu do očí. „To znamená, že Hawesdale Chase musí být dost velké sídlo…“

„Podívejte se sama.“

Tím se stal teprve teď.