KNIHY JAROSLAVA VELINSKÉHO

V NAKLADATELSTVÍ MYSTERY PRESS

Ota Fink

Tmavá Studnice

Strašidlo minulosti

Velice dlouhé schody

Volání odnikud

Cesta pro vraha

Dívka s copem

Přibližné řešení

Zahrádka smrti

Bouda

Augustin Veliký & spol.

Spravedlivá pistole

Mys Mrtvého muže

Hra na smrt

Mrtvý z Olivetské hory

Krvavá fontána

Malý zelený slon

(v souboru Případy Augustina Velikého & spol.)

Připravujeme

Případ výjimečné klibny

Všechny osoby románu jsou vymyšlené a za jejich jednání autor neodpovídá. Právě tak i místa, kde se děj odehrává, a rekvizity v ději nepostradatelné jsou jen stylizovanými obrazy míst a věcí skutečných.

Tato kniha ani žádná její část nesmějí být kopírovány, zálohovány ani šířeny v jakékoli podobě a jakýmkoli způsobem bez písemného souhlasu nakladatele.

Copyright © Jaroslav Velinský – heirs, 2007

Cover Illustration © Jaromír 99, 2026

Book Design © Veronika Kopečková, 2026

Czech Edition © Mystery Press, Praha 2026

ISBN 978-80-7707-001-0 (epub)

ISBN978-80-7707-002-7 (mobi)

Mé trpělivé ženě Vladimíře

1

Chlápek ležel naznak, jako by se opaloval. Sluneční brejle neměl, ani zelenej jitrocelovej lupen na nose neměl. Ostatně neměl ani nos; inu, i takový věci se můžou stát. Může se stát i to, že smrdím jako tuhle na jaře, kdy do mě banda lotrasů nalila celý jezero rumu, abych změk a všecko vykecal. (Nevykecal jsem nic.) Nebo taky za těch zlatejch telecích časů, kdy jsem se tu a tam namazal, abych netrhal partu, a pak jsem si pro to celej tejden nadával. Ani nevím, kdy se mi to stalo naposled, ale jistě někdy daleko v minulosti; v budoucnosti se to bude těžko opakovat.

Pokud se přítomnosti tejká, na tý zase tak moc nesejde, když se mi tak dobře spí a mám krásný sny. Už ten měsíc, co tak strašně rychle vylejzá nad vodorovným zrcadlem, ve kterým druhej zapadá… Oba mají tvář, jenomže ta dole je negativ tý horní – ani nevím, která z nich je krásnější. Slyším ševelení, a jak by taky ne; to zrcadlo není skleněný, ale mořskohladinový… Jaký je to pěkný slovo, že jo; mořskohladinový. To jsem vymyslel sám. Jenže moře neševelí, to jsou voskový listy, možná je to vavřín pro vítěze nejtěžší disciplíny: sbalit holku, která se sbalit nechce dát. Ale ne – je to keř, pod kterým ten měsíc líbám, teda tu holku, kterou jsem samozřejmě sbalil – a vlastně nesbalil, jelikož ona sbalila mě, i když jsem nechtěl. Ostatně ani keř to není; je to parta chlapů, vyměňujou si polohlasem názory na to, jestli spím, nebo jsem mrtvej, aniž by vzali v potaz, že jsem s nima pil rum, abych netrhal partu (nebo abych změknul a všecko vykecal), a teď to mám a oni taky.

Měl bych jim vysvětlit, že mrtvej nejsem, vzhledem k tomu, že můžu myslet na holky – teda aspoň na tu jednu, když nepočítám ten zrcadlovej odraz v mořský hladině… A spát se mi teda chce; jako zvířeti v noře pod keřem s voskovejma listama, zatímco venku poletuje první sníh.

Takže dobrou noc.

Ta divná vůně, do který se probouzím a v který zas usínám… Když se nad tím zamyslím, docházím k názoru, že já tak étericky nezaváním. Étericky, dámy a pánové a pane doktore Myslivečku, voněj andělský bytosti, rusalky a podobně, ale nemůže tak smrdět boxer welterový váhy (i když v důchodu), a navíc se to vůbec nesrovnává s analytickým myšlením, kterýho se právě soustavně dopouští. Ten boxer. Teda já. Musel bych se v rumu rovnou koupat, povídám si, aby to ze mě takhle táhlo. A oblečenej. Jako kdybych upad do sudu malvazu, co v něm dal hrbatej anglickej Richard demokraticky utopit toho politicky nespolehlivýho příbuznýho. To si nevymejšlím, napsal to Šejkspír podle skutečnosti a byli jsme na tom s Housetem v Sevastopolu.

Konečně jsem se pohnul. Dopravil jsem si k nosu zápěstí a číhnul na hodinky. Docela jako člověk, kterej za kuropění otevře oči a hned se shání po nějakým orloji, anžto není nad to vědět, v kolik se to probral z milosrdnejch mdlob do toho zlýho a ošklivýho světa, kde ho nic dobrýho nečeká. A ještě k tomu v sudu malvazu vedle chlapa bez nosu.

„Kamaráde,“ povídám mu (ne moc nahlas, abych ho třeba předčasně neprobudil), „čtvrt na pět. To jsme to dopracovali.“

Ten chlápek se tu zaručeně neopaloval. Když se hodláte opalovat, přece si nelehnete pod nízkej prkennej strop neboli tlo, ze kterýho visí něco jako stříška nad výkladem bejvalýho Crawat’s Clubu Na Příkopech a zespoda je v něm vypálenej cejch. Není to moc vidět, ale že oči mám naštěstí dobrý, identifikuju ten cejch jako německýho orloptáka s háknkrajcem v pařátech a s letopočtem 1942. Jenže kdypak byl takovej letopočet? Tenkrát mi bylo deset, pokud má chatrná a zřejmě poněkud pošramocená paměť – aha! Čím je pošramocená, když ne rumem, o to jsem se měl zajímat nejdřív.

Sáhnul jsem si dozadu na hlavu, kde mi to tupě a bolestivě tepalo. Sss… Boule zvíci holubího vejce.

Všichni spisovatelé dobrodružnejch knížek byli nejspíš holubáři. Já osobně v životě viděl mnohem víc boulí, než o kolika jsem se kdy dočet. Holubů, těch už jsem viděl tisíce. Ale holubí vejce, ke kterejm se v literatuře boule přirovnávají, jsem na mou duši neviděl ani jedno. Pro mě za mě mohly ty boule kliďánko bejt zvíci bzdla nebo ušrumu.

Ten strop nade mnou byl stůl zespoda.

Ležel jsem pod ním jen částečně, jako bych usnul a někdo ho nade mě přitáh, ale jen tak akorát, aby mi nesvítil do očí ten bledej měsíc někde nade mnou.

Blbost. Někdo mě vzal přes kokos, nejspíš támhletím. Ta věc se válí na podlaze kousek ode mě; vypadá na nohu od stolu, ale nějakýho jinýho – tomu, co pod ním ležím, žádná noha nechybí. Po tý pumelici jsem se nejspíš skácel a někdo mě křísil nějakým pitivem, asi prvním, který mu přišlo do ruky, a podle toho divnýho smradu to muselo bejt sakra exotický pitivo – něco jako rum pokřtěnej jódovou tinkturou. Nějakej takovej jakamarus, ne že bych ho snad někdy pil, ale podle názvu soudě musí smrdět strašně. Asi jako já. Může se něco podobnýho stát v normálním světě? Neřek by mi ten chlápek vedle, co jsme to vlastně chlastali, kde jsem se tu vzal, jak se jmenuju a kterej je rok?

Jak to tak vypadá, neřek. Nevypadá, že by mu bylo do řeči, i když nosem se nemluví.

Ale bez něj se toho taky moc nenakecá.

Jedna ruka mu někdy vloni ulítla směrem ke mně, jako kdyby mě chtěl popadnout za loket a zacloumat se mnou, ale nakonec si to rozmyslel a nechal to plavat.

Třeba to tak dokonce bylo…

Přemoh jsem se a na tu ruku sáhnul.

Byla ledová a mírně ztuhlá; řek bych, že ani zaživa nebejvala nejměkčí, stejně jako moje ruce. I když neměla nápadný mozoly a zažranej šmír, byla to ruka pracujícího, kterej to pěkně dopracoval. Teď byl tuhej a já si vedle něj ustlal, jako by tu široko daleko nebyl útulnější flek na spaní než vedle mrtvoly.

A co vlastně bylo široko daleko?

Neměl jsem ponětí.

V kebuli mi zelo okno, že by se v něm na konci roku mohla vyfotit celá III. třída B Pokračovací školy kovodělné i s třídním učitelem Matějkou. Tím oknem v mý hlavě řádně táhlo (nejspíš ušima a Eustachovou trubicí), jelikož se d–do mě d–dala třesav–v–vka a na–jed–nou jsem měl spoustu starostí, abych udržel vnitřnosti uvnitř. Zatnul jsem zuby, polknul a představoval si, že během mojí služby u setniny se nic zvláštního nestalo; jen jsem si prostě hodil šlofíka pod stolem vedle neznámýho vojína.

Trošku to pomohlo.

Vysunul jsem se zpod stolu a pokusil se vstát.

Povedlo se mi to hned napotřetí s mírnou pomocí jakýsi milosrdný židle, která šla kolem. Ukecal jsem ji, ať laskavě moment postojí, opřel se oběma rukama o její opěradlo, přes který byl přehozenej nějakej tmavozelenej baloňák, a ve svitu nikolivěk bledýho měsíce, ale okna ve stropě, jsem se rozhlíd po stole.

Byl to takovej sešlej, pokroucenej stůl; na jeho desce bylo přibitý starý lino, který mělo všechny barvy a dohromady vlastně žádnou. Sem tam bylo na okraji popálený od zapomenutejch cigaret a stály na něm dvě hořčicový skleničky s flaškou od tuzemskýho rumu. Zdálo se, že na dně ještě trochu rumu zbylo a zrovna tak na dně skleniček – ale byl to opravdu spíš takovej rumovej nádech, pára, sen o rumu – ne že by se mi zrovna o něm chtělo snít. Ale byl tam; nebo tam spíš bejval. Zato po flašce od jódový tinktury, nebo dokonce jakamarusu nikde ani čuch.

Kolem stolu se vyskytovalo ještě pár dalších židlí; byly každá jiná, dvě z nich ležely na podlaze a jiný zase stály u protější zdi.

Přímo u stolu, jak by se slušelo na pořádný židle, nestála kromě tý mý ani jedna.

Zved jsem z jejího opěradla ten kabát a prohledal mu kapsy. Nebylo v nich lautr nic – jako kdyby ho zrovna sundali z věšáku u Nehery.

Přehodil jsem ho zpátky přes opěradlo.

Teprv potom jsem se rozhlíd trochu líp po tom dost divným interiéru. Bohužel ani důkladnější pohled mi neřek nic, co bych moh použít k napsání adresy, kdybych si sem eventuálně chtěl poslat vlastní parte nebo pozdrav z dovolený. Byla to náramně divná cimra, celá dřevěná, nízká a jaksi vlhká a sychravá, s dvojicema malejch okýnek v delších protilehlejch stěnách, zvenku zřejmě zabedněnejch; šedavý světlo, který vlastně ani nevrhalo stíny, sem šlo jen tím světlíkem nahoře, zvenku oroseným jakoby sraženou mlhou.

V užších stěnách byly naproti sobě dvoje dveře; a jelikož dveře jsou k tomu, aby se jima chodilo odněkud někam, povídám si, že bych těmahle moh taky někam dojít – například tam, kde se nepovalujou jen tak zničehožnic sem tam bezduchý těla. Víc jsem toho zatím od života nežádal a bejval bych s tím byl spokojenej. A tak jsem namířil k jedněm z těch dveří, byly to ty bližší, a cestou k nim jsem nemusel překročit mrtvolu, což by mi vůči ní bylo připadalo nezdvořilý, ani tu ulomenou nohu od stolu umazanou krví a ostatníma věcma, což by mi bylo zase připadalo eklhaft. Z čehož lze soudit, že v tu chvíli jsem ještě zdaleka nebyl v pořádku a poněkud mi šplouchalo na maják, což bylo dokonce docela zřetelně slyšet, když jsem trochu našpicoval uši.

Všimnul jsem si toho zrovna teď, když jsem se vydal k těm dveřím, ale nebyla to metafora neboli přirovnání mý hlavy k majáku, protože se to ozejvalo odněkud zvenku; šplouch – plesk… a zase: šplouch – plesk… a tak dále, pořád stejně, že by z toho jeden usnul.

Jelikož jsem ale měl naspáno do aleluja, radši jsem popad za kliku, mosaznou jako u nějakejch historickejch a lepších dveří, a pootevřel jsem. Opravdu jenom pootevřel; rozrazit dveře dokořán mi připadalo stejně neurvalý jako překročit mrtvole nohy. Možná jsem se taky bál, abych tam nenašel něco ještě horšího.

Jenže za dveřma nebylo nic.

Může vám to připadat jako pitomina, že tam nic nebylo, ale mám si snad něco vymyslet? Momentálně nebylo co; byl jsem rád, že si pamatuju vlastní jméno. Když jsem vykouk z těch dveří (případně nakouk do nich – pořád jsem totiž nevěděl, co je vevnitř a co venku), viděl jsem něco jako vodou rozředěný mlíko bez hranic. Šplouchání zesílilo; pak jsem v tom rozředěným mlíku zahlíd něco vodorovnýho asi tak ve vejšce pasu, ztrácelo se to vlevo i vpravo v tom – ale, sakra, jakýpak mlíko, mlha to byla, mlha hustá jako bramborová kaše, mizelo v ní všechno; ale když jsem udělal krok k tomu něčemu vodorovnýmu a hmátnul na to, setkal jsem se se studeným dřevěným klandrem, přes kterej bylo možný nahlídnout o nějakej ten metr níž, a tam pomaloučku, polehoučku narážela voda na dřevěnou vydutou stěnu, šplouch – plesk, šplouch – plesk…

Pak se najednou odněkud něco vyřítilo s příšerným plácáním, napřed jsem se děsně lek, div jsem přes ten klandr nepřepad, načež jsem poznal kachnu a konečně mi došlo, že jsem na lodi.

Až do týhle chvíle jsem jednal jako pár let vypnutej stroj, kterej najednou spustili. Ztuhlý mazadla, vyschlý ložiska a zrezivělý převody, každej zub teprv hledal jinej zub, všecko to harašilo a skřípalo a rozbíhalo se to pomalu, pomaloučku… Vzpomněl jsem si na toho mládence bez nosu, vedle kterýho jsem se vzbudil; to byl zřejmě fakt, nezdálo se mi to. Ale jak jsem se sem dostal, proč jsem sem chodil, kdo mě praštil, to mi pořád nedocházelo. Podle mejch hodinek bylo čtvrt na pět – vlastně už skoro půl, ale jestli odpoledne, nebo ráno, to jsem nevěděl. Podle mlhy mi to spíš připadalo jako ráno, ale co s tím, když kromě tý jediný splašený kachny jinak nikde nic?

Aha, ten chlápek, povídám si, ten by pro mě moh mít nějaký informace – a šel jsem zpátky tam, kde jsem se probudil pod stolem.

Odtáh jsem stůl nad nebožtíkem kousek dál. Zachytil jsem půllitrovku od rumu, která se chystala zřítit na podlahu, a postavil jsem ji někam jinam. Světlo shora padlo na obličej na podlaze – předtím, ve stínu stolu, jsem si nevšimnul, jak je zřízenej k nepoznání – a na nos, kterej jako by nějaká příšerná rána zarazila dovnitř hlavy tak, že ze strany nebyl takřka žádnej, i když zepředu bylo znát, že tam přece jen před časem – a možná ani ne tak dlouhým – nějakej bejval. Připadalo mi, že se ten chudák musel čelně srazit minimálně s tramvají, ale klidně to moh bejt třeba rychlík, africkej buvol nebo zřícená pavlač. Nevidět už v životě pár všelijak poznamenanejch nebožtíků, asi bych zezelenal a začal hledat WC… Což ovšem můžu i tak.

Znova jsem vypad ven, ale nenašel jsem nic, leda jedno místo, kde klandr chyběl. Přitom jsem taky zjistil, že loď není moc velká, něco jako pramice s domečkem, vzpomněl jsem si na kapitána Flinta a došlo mi, že jsem se ocit na hausbótu; což bylo potěšitelný, jelikož hausbót bejvá ukotvenej u břehu, takže odtud nebudu muset plavat někam, kam v mlze není vidět.

Pak jsem se ještě jednou vrátil k nebožtíkovi.

Tak to vidíš, kamaráde, povídám mu – jsem nějakej Ota Fink, těší mě. Tebe zabili, mě přizabili. Nemám šajna proč a co jsme tady spolu dělali, jestli jsme byli kámoši, nebo se viděli prvně, případně se vůbec neviděli, a kdo a proč nás tu mlátil po hlavě nohou od stolu… Ostatně – kdepak je ten stůl bez nohy? Nevidím žádnej stůl bez nohy, zato je tu mládenec bez obličeje, no tak, nemá náhodou v kapse občanku, rodnej list nebo aspoň legitku na tramvaj? Sehnul jsem se a přemoh nechuť, jakou chová každej živej k mrtvýmu. Proč…? Nejspíš proto, že mrtvej je záhada; nepatří ani sem, ani tam, dokud se nezačne nápadně odlišovat.

Tenhle měl ještě čas, dokonce ani docela tuhej nebyl, i když od chvíle, kdy jsem mu sáh na ruku, se drobátko změnil k horšímu. Oči, pokud se daly v tom roztřískaným obličeji najít, měl zavřený, jako by mu je někdo zatlačil, což se taky nejspíš stalo. Možná tím klackem tuhle na podlaze, kterej by moh bejt noha od stolu, jak už jsem dneska jednou bystře konstatoval.

Občanku neměl, legitku na tramvaj taky ne, pokud to nenosil v zadní kapse kalhot a neležel si na tom.

Obracet se mi ho nechtělo.

Měl na sobě takový běžný konfekční, trochu zmačkaný hnědý kvádro, ouzkou šlajfku kapánek v ofsajdu a límeček růžový košile pod tmavejma krvavejma flekama dost ušmudlanej. Na nohou starý červenohnědý maďary se šitíčkem, kdysi dávno bílým, teď zamazaným krémem a místama vypáraným. Neutrálně nahnědlý a krví slepený vlasy měl rozcuchaný, ale pravděpodobně to bejval havel, dnes už trošku nemoderní, s dlouhejma kotletama. Mohlo mu bejt snad pětadvacet, snad o něco víc nebo i míň. Nepřipadalo mi, že bysme se znali… Jenomže s takhle roztřískaným ciferníkem by ho ani táta nepoznal, i kdyby měl lepší paměť na ksichty než ten v tom fóru, jak toho kluka porazí cyklista – ale to sem nepatří. Zato sem docela jistě patří postřeh, že tu krve bylo jen trochu, jako kdyby se mu ledva spustila z nosu, a ne jako by mu někdo rozflákal hlavu na maděra. Závěr je samozřejmě jasnej – mlácení se odehrálo někde jinde.

Když jsem mu sáh do postranní kapsy saka, našel jsem tam zmačkaný lístky na tramvaj, vysypanej tabák a celuloidový pouzdro v hliníkovým rámečku se zakulacenejma rohama. Taky jsem podobný míval; v těchhle pouzdrech, průhlednejch z obou stran, se nosej študentský tramvajenky; z jedny strany se lepěj měsíční známky, z druhý je fotka a jméno majitele, kulatý razítko školy, podpis a číslovačkou natištěný dost velký čísla dvou tramvajovejch linek; když potřebujete tři, musíte si pořídit síťovku, což bejvá privilegium bohatších študáků a rodinnejch příslušníků tramvajáků z povolání. Já tam měl čtyřku a jedenáctku, tenkrát jezdila čtyřka jen do Zahraďáku a jedenáctka měla konečnou v Olšinách, teď už jezděj kapánek jinak – jenomže v tomhle pouzdře legitka na tramvaj nebyla…

Koukám, co to tam je, vypadá to jako fotka nějaký školačky – a hleďme, hleďme – najednou jsem věděl všecko.

2

Začalo to večer desátýho září na pondělní trampský slezině ve strašnický hospodě Na Zastávce, krz hostinskou Stehnovou známý jako U DVOUCH STEHEN.

Libuš Vondrovou alias House hned po prvním pivu přepadlo ale prej fakt šílený bolení hlavy; chvíli to hrdinsky přemáhala, dokonce si kvůli tomu dala kafe, jenže pak mi povídá, že asi bude nejlepší, když ji doprovodím domů, jelikož na ni lezou ty sakra dámský věci a nemá s sebou tó a vůbec si musí vzít dvě algeny a zalehnout. Tak jsem ji doved k nim před barák, dal jsem jí pusu na nos, a protože Vondrovi nebydlej od hospody daleko, zase jsem se tam vrátil.

Zatímco jsem House doprovázel, dorazila na slezinu U Dvouch stehen Dženy z Karlína, kupodivu bez svojí obvyklý party Modravejch stínů – Ronyho, Chozého, Fina, Máry, Špeciála a Maky.

Rony je jejich šerif podle hvězdy, zatímco blonďatá, vytáhlá a o něco starší Maky podle toho, jak se jí zrovna chce. Z celý party jí to pálí nejlíp, devátej rok hraje na piáno a propaguje ženskej box. Vypadá to jako volovina, ale Maky to myslí vážně. S Ronym snad chodí, aspoň se to říká, ale znát to není… Špeciál je výbornej kytarista a skládá vlastní trampský písně, který si pomalu získávaj i ty konzervativnější trampy. Fin je trošku jednodušší a pokřikuje po holkách, zatímco Chozé, kterýmu se taky říká Španěl, je zase rád fotí. Holt jsou oba na ženský, každej trochu jinak.

Mára, kterýho jsem na slezině viděl možná třikrát za celou dobu, co tu partu znám (na silvestra to budou už dva roky), nebude narozdíl od ostatních tak přesvědčenej tramp jako spíš věčnej nápadník Dženy.

No a Dženy… v tý je věčnej zárodek problému; jako je Mára udělanej do ní, ona je zas udělaná do mě, i když by mi to sama nikdy neřekla; ale kdo ví, jestli se s tím nesvěřila Márovi, že k nám na sleziny chodí nerad. Holky si často udělaj důvěrníka milostnejch trablů zrovna z toho, kdo by pro ně sám cedil krev.

Já to kapánek tušil od začátku, ale nemyslel jsem si, že by si to Dženy opravdu nějak moc brala, dokud mi to jednou v hospodě na WC neřek Rony. Tenkrát s nima zrovna nepřišla – mohla se totiž z domova trhnout na slezinu, jen když její rodiče byli na nějakým aktivu, plenárce, žranici, premiéře, zahájení, ukončení a podobně (oba měli funkce, ne že bych věděl kde – nejspíš v partaji, eróhá, ve Svazu přátel, jestli ne dokonce ve vládě). Že mě Dženy pozdravuje, povídal Rony takhle rovnou u vydehtovanýho žlábku, a já na to, že by si ji snad nemusel brát do huby zrovna tady – a ještě jsem plác něco o vůni fialek u horský bystřiny. A Rony povídá – dodnes jako bych to slyšel – abych si na Dženy dal bacha, protože je to přesně ta tichá voda, ze který se stane horská bystřina v tu ránu.

Tichá voda, to teda Dženy je. Jednou mě dokonce napadlo, že mluví tak nezvykle potichu, aby mohla mezi řádkama opřádat lidi kdovíjakým osudovým tajemstvím. Do takovýho tajemství, který slyšíte i neslyšíte, se propadnete jako do jiný dimenze a pak už jen klesáte (nebo stoupáte, ale v tom novým rozměru je to jedno) ke světlu, který jako přeludnej maják svítí na hranici nějakýho dočista jinýho vesmíru, odkud se nikdy nikdo nevrátil. No prosím, klidně nevěřte, že mezi náma choděj čarodějnice; je to na vás.

Nechci vypadat, jako bych se snažil okecat, že jakmile přišla do hospody, já v tu ránu zapomněl na House, se kterou jsem v tý době chodil už dost dlouho a měl jsem (a pořád mám) tu holku rád, ne že ne. Nezapomněl jsem na to, a kdo by mi to chtěl přišít, ať si dá bacha na hubu. Na mou duši, ani by mě bejvalo nenapadlo vracet se do hospody, vědět, že tam Dženy je a že bude celej večer sedět na Housetiný židli…! Každej, kdo na něco hrál (jako třeba Mrožák, Sahara a dva kluci od Forďáka ze Zlatý plachty), najednou předváděl kousky jako u Drahoňovskejch, Džimák dělal rytmiku lžícema, a dokonce nemluvnej Bimbo, Housete brácha, kterej se tímpádem ocit vedle Dženy, se přitrouble křenil na celej lokál, jako by mu byla udělená pochvala, a lil do sebe jedno pivo za druhým.

Při zběžným pohledu má ovšem Dženy do čarodějnice hodně daleko a je to vcelku normální holka; mně je tak někam pod bradu, černý vlasy má ostříhaný trochu jako neostříhanej kluk a její velký kukadla jsou šedomodrý, někdy trochu dofialova. Často se červená a ty oči klopí. Není vyzývavá, jestli chápete, jak to myslím. Vypadá drobně a křehce a taky drobná a křehká je; vedle Bimba byla ještě o dost drobnější a křehčí.

Z druhý strany jsem seděl já; a bylo nabíledni, že po zavírací hodině bude na mně, aby Dženy bezpečně dorazila domů do Karlína.

Všecko ostatní, co se ten večer U Dvouch stehen dělo, není důležitý, zpívalo se, popíjelo a veselilo se jako obvykle (pomineme-li tu exhibici brnkálistů), dokud se do výčepu nepřiloudal taky obvyklej esenbák, kterýmu stará Stehnová natočila pivo na účet podniku za to, že může kapánek přetáhnout zavírací hodinu a nemusí nás hnát z hospody svinským krokem. Zatímco příslušník nasával opřenej zadkem o rantl výčepu, zaječela Stehnová: „Poslední pivo!“ a tak dále… Dženy se zvedla, já taky… esenbák se po ní podíval a odkašlal si a hostinská mu povídá, že tu holčinu zná, a že ačkoli vypadá stěží na nějakejch šestnáct, je jí už devatenáct. „No jo, když to říkáte vy,“ na to esenbák a mlsně na Dženy zamžoural.

Dženy se zeptala Stehnový, jestli si může zavolat; já to samozřejmě neslyšel, ale odvodil z toho, že hostinská na telefon na konci pultu ukázala prstem a Dženy si ho přitáhla, zvedla sluchátko a začala něco vytáčet.

Počítal jsem v kapse drobný, jestli mám na tramvaj, protože strčit Dženy do elektriky a jít domů, zatímco ona by se nakonec musela plácat sama kdovíjak temnejma uličkama Karlína, to nepadalo v úvahu. Dobrou, paní Stehnová… Ahoj, Džimáku! Mějte se… A Mrožák s kytarou na kšandě: „Na shledanou, na shledanou, možná že jednou budeš mou…“ A Dženy se lehce začervenala (jako obvykle).

Ve výčepu byla trošku tlačenice, lidi s táckama v ruce platili a Stehnová inkasovala, až jsme se ocitli venku, a kromě pár domorodců jsme se rozcházeli na oba ostrůvky protilehlejch tramvajovejch zastávek, který tam od sebe dělí křižovatka. Ahoj, ahoj…

„Hele, Bigglesi, můžu?“ zašeptala Dženy a strčila ručičku do kapsy mýho supernovýho utíkáčku. Odešel mi historickej montgomerák a povedlo se mi schrastit takovej šikovnej baloňák–tříčtvrťák vojenskýho střihu. Stál mě majlant a do nějakýho většího mrazu snad ani nebyl; zato jsem se zbavil máminejch vyčítavejch pohledů a tátovejch poznámek, že chodím jako vagabund.

Jo – tak teda Dženy se tichounce zeptala, jestli může, a tu ručičku mi šoupla do kapsy. Nejde o žádnou něžnou zdrobnělinu; její ruce jsou totiž samy o sobě něžný zdrobněliny, jako nakonec ona sama.

Hmátnul jsem do kapsy taky a povídám, že má ruce jako led. „To já takhle venku vždycky,“ na to Dženy.

„Proč nenosíš rukavice?“

„Já je nosím… ale dneska… vždyť je ještě léto.“

„Už nám to jede.“

Ostatní kolem se hrnuli na dávno vystátý místa, kde budou dveře, až tramvaj zastaví.

„Zrovna jsem ti chtěla říct –“

„Počkej až v tramvaji.“

Zesílila svý pípání: „Bigglesi! Zrovna jsem ti chtěla říct, že jsem objednala taxík.“

U Stehnový jsem měl sekeru asi pětačtyřicet kaček a v kapse tak akorát na zejtřejší sváču; pak už budu muset říct mámě pošli, došly… Hacafrak mě zruinoval, a ještě abych šetřil na zimník. A Dženy jako by mně viděla do hlavy: „Ty, Bigglesi… já mám docela slušný kapesný, nedělej si starosti s prachama.“

„Zbytečný utrácení,“ zamumlal jsem.

Její ručička se mi v kapse zavrtěla. „Potřebuju bejt doma do půl dvanáctý. To bych tramvají nestihla, víš. Naši přijdou před půlnocí a táta je na mý courání po večerech dost háklivej.“

„Ty toho tak nacouráš.“

„No právě, není na to zvyklej.“

„No tak jo,“ povídám. „Já tu s tebou počkám.“

„Pojedeš se mnou,“ na to Dženy. „Zaplatím taxikáři, aby tě pak hodil zpátky. A nehádej se.“

Nehádal jsem se.

Tramvaj se rozjela. Za oknem jsem zahlíd udivenej ksicht kamarádky Vrtule. Zamávala, ale bylo to jenom gesto, jaký zmizí dřív, než na něj stačíte odpovědět.

Chvilku nato přijel taxík, solidní šedomodrá volha neboli traktor ve fraku. Dženy na něj mávla, jasně, to my tu čekáme na objednaný taxi, a já byl docela rád, že mám novej kabát. Vedle Dženinýho módního baloňáku v barvě cyklámen bych ve svým starým montgomeráku vypadal, jako bych ji někde ukrad a zrovna jen tak z hlavy počítal, kolik by to mohlo hodit na výkupným.

S taxikářem se dohodla sama, ten jenom kejvnul, pro něj to asi nebyla nijak složitá cesta.

Sotva jsme zalezli dovnitř, zeptala se mě, jestli se může opřít, a na odpověď nečekala; pomyslel jsem si, co to na mě zkouší, ale Dženy nezkoušela nic. Opravdu se jen opřela a lehce přitulila, ani tu ručičku mi už do kapsy nestrkala, sem tam se jen mírně zavrtěla a baloňákem zašustila a třeba starostlivě řekla: „Ty musíš ráno brzo vstávat, že jo, Bigglesi?!“

Já na to frajersky: „Jsem zvyklej.“

Nebo: „Byl to hezkej večer, že jo, Bigglesi.“

A já: „No jo, fajn.“

Při těch předpůlnočně prázdnejch ulicích to celý netrvalo dýl než nějakejch dvacet minut.

„Sem jste chtěla?!“ povídá najednou šofér a zastavil na rohu jakýhosi parku. „Moh jsem vás vysadit až před domem, slečno.“

„To je dobrý, kamarád mě doprovodí,“ na to Dženy. „Počkáte tu na něj chvíli? Kdybyste ho pak moh hodit zpátky do Strašnic…“

„Zase tam?“

„Na Skalku. On vám řekne.“

„Jo. Tak zatím to máme…“

„I s tou Skalkou to bude –?“

„Podle toho, jak dlouho budu čekat.“

„Dlouho ne.“ Šoupla mu kilo. „To je dobrý.“

„Vřelý díky. Zatím otočím; budu stát támhle na druhý straně pod tím světlem, mladej.“

„Fajn. Hned jsem tady… že jo?“

„Jenom přejdem park.“

Zas mi zahákla ručičku o kapsu a mírně mě nasměrovala. Stačilo pár kroků a rozprostřela se nad náma spousta listí místama dožluta rozzářenýho, jak skrz něj prosvítalo pouliční osvětlení.

Minuli jsme nějaký lidi na lavičce, polohlasem si něco vykládali a kroužily tam červený světlušky cigaret. Pak ještě nějakýho debila, kterej Dženy drze posvítil baterkou do obličeje… Dál už nebyl nikdo, jen nazelenalá tma. Potopili jsme se do ní a po pár krocích najednou jako by to už všední den nebyl.

Snad proto, že jsem to tam neznal, že jsem byl docela jinde…? Jako bysme šli lautr jiným světem, kam kromě nás nikdo jinej nepatřil…

Neřekli jsme si jediný slovo a cestičky pod našima nohama byly užší a užší, až ta docela poslední najednou skončila u nějaký prastarý a zbytečný zídky pod obrovským keřem s voskovejma listama. Tam jsme se bezděčně zastavili a Dženy se ke mně zničehožnic přitiskla jako ke svý jediný záštitě v celým tomhle širým, ohavným a nepřátelským světě; a někdejší semifinalista armádního přeboru, kterej to projel jen technickým k. o., když mu jistej Krbec otevřel obočí, najednou zapomněl nejen na všechny obranný finty, ale hlavně na všechny zásady a ideje a víry a já nevím co ještě; co víc bych o tom sakra povídal? Byly v tom vůně z ráje, melodie nebeskejch varhan, omamnej pokrm bohů i vanutí křídel archandělů, zkrátka to byla pusa jako hrom a dlouhá jako tejden a my dva jako bysme k tý ztracený, dávno postavený zdi v křoví bejvali šli jen kvůli ní, protože jsme si nemuseli říkat – a taky neřekli – jediný slovo od chvíle, kdy jsme vystoupili z taxíku…

Suď mě, spanilá čtenářko, opovrhni mnou, ctnostnej čtenáři; takhle k tomu došlo a já se můžu stokrát stydět a kát a zpovídat a házet stováka do kasičky v každým kostele, co jich je po Praze, dokonce můžu i sám sebe litovat. Došlo k tomu – a lze se už jen ptát, jestli jsem uviděl zblízka to světlo bludnýho majáku tam někde na pomezí vesmíru, odkud se nikdy nikdo nevrátil.

Nevím, co jsem tam viděl, ale já se vrátil.

Myslete si o mně, co chcete; nakonec jsem byl rád, že se to stalo právě takhle, jestli se to vůbec mělo stát; vinu jsme na tom nesli oba a oba jsme si možná odnášeli stejnou výčitku. Život je už takovej a nic s tím nenaděláš; jen dočista vymyšlenej hrdina si může dovolit nechybovat a bejt čestnej až za hrob. Opravdickej chlap to má horší – a opravdická ženská jistě taky. Kór taková, o který mi tehdy U Dvouch stehen řek Rony, šerif Modravejch stínů, kterej ji musel znát líp: DŽENY JE PŘESNĚ TA TICHÁ VODA, ZE KTERÝ MÁŠ HORSKOU BYSTŘINU V TU RÁNU. Taky že jo; měl jsem co dělat, aby mě nespláchla a neodnesla s sebou. Zdálo se mi, že bych měl něco říct, ale neřek jsem nic. Pozdějc, když jsem o tom přemejšlel, jsem došel k názoru, že jsem dobře udělal; jelikož bych bejval určitě řek nějakou pitominu.

Když jsem se vzpamatoval, viděl jsem už jen tak mezi listím, jak se Dženy vznáší přes trávník a pomalu splývá s klamnejma stínama… Něco na mě zavolala – nejspíš kouzelný zaklínadlo – její podpatky zaťukaly o dlažbu, pak tam někde na protějším chodníku zacinkala, trochu smíchem a trochu klíčema… a neviditelný domovní vrata se za ní zabouchly.

Chvíli jsem jen tak stál a civěl. Potom jsem se obrátil a pustil se stejnou cestou jako před chvílí; přesto nebyla docela stejná, protože narozdíl od tý minulý vedla obyčejným světem. A já ji tak jako tak nevnímal a byl myšlenkama kdovíkde, jinak bych bejval musel slyšet aspoň něco.

Neslyšel jsem nic a cesta pro mě skončila, když mě zezadu někdo praštil přes kokos.

3

Musela to bejt řádná pecka a taky byl skoro zázrak, že jsem se pod stolem v tý kajutě neznámýho hausbótu vedle nebožtíka bez tváře z toho vůbec probral; a na všecko, co se dělo předtím, jsem si vzpomněl jen díky tomu, že jsem mu našel v kapse ten futrál s Dženinou fotkou.

Na tý fotce měla Dženy na krku řetízek s indiánem z broskvový pecky. Toho indiána vystrouhal přibroušenejma jehlovejma pilníčkama kamarád Kary v hospodě U Dvouch stehen, kde je vyráběl u piva jako na běžícím pásu a nezištně je rozdával holkám; pamatoval jsem si skoro přesně, kdy ho od něj Dženy dostala. Nemohlo to bejt o moc dýl než dejme tomu měsíc – snad šest neděl.

Na fotce byla ještě hezčí než ve skutečnosti…

Na zadní straně bylo napsáno:

Mám Tě ráda. Tvoje J.

BOUDA–LIBEŇ

Bezvadnej fór, no ne? Něco jako:

„Na shledanou.“