Karla Sorensen

Přeložila Marcela Nejedlá

ONE AND ONLY

Copyright © 2023 by Karla Sorensen
All rights reserved.

Translation © Marcela Nejedlá, 2026

ISBN 978-80-249-5777-7

Mým chlapcům.

Doufám, že si to nikdy nepřečtete,
ale pokud ano, jste ti nejlepší povzbuzovači
na světě a to je asi jediný důvod,
proč jsem tuhle knihu dopsala včas.

Kapitola první

Greer

Na svou obranu musím říct, že rozhodnutí najmout si manžela nebylo vlastně tak špatné. To, v čem jsem narazila, bylo provedení.

Ano, mohla jsem si všechno lépe promyslet (jednou z mých osobnostních vad je tendence nejdřív jednat a pak teprve přemýšlet) a jistě jsem to mohla zkusit udělat postaru (ale kdo na to má čas).

Pravdou je, že jsem si pohovory s možnými kandidáty na manžela a naléhavou konzultaci designu se spoluhráčem mého připitomělého bratra neměla naplánovat na stejný večer.

Hnacími silami tohoto rozhodnutí byly pohodlí – vhodná vzdálenost restaurace od mého hotelu, abych vyřídila obě tyto věci najednou – a chuť k jídlu – servala bych se pro porci zapečených těstovin. Tudíž na to bezpochyby můžu pohlížet tak, že můj pád způsobila touha po sacharidech a sýru.

Dojít z hotelu do restaurace mi netrvalo tak dlouho, jak jsem si myslela, takže jsem přišla s dostatečným předstihem, a než jsem oznámila, na jaké jméno mám rezervaci, na chvíli jsem se zarazila.

Při zpětném pohledu to byl okamžik, kdy jsem měla celou věc odvolat.

Než jsem pronesla své jméno, byla jsem jedinou zúčastněnou osobou.

Než jsem se posadila do toho boxu, nikdo nevěděl, o co mi jde. V duchu jsem viděla, jak se příslovečné dveře možnosti úniku zavírají.

Trochu se mi sevřel hrudník, ale místo abych odešla, zvedla jsem bradu a přistoupila k pultíku hostesky.

„Rezervace pro Greer Wilderovou,“ pronesla jsem.

Zdvořile se na mě usmála a zvedla dva jídelní lístky. „Samozřejmě. Pojďte za mnou, prosím.“

Box, který jsem si vyžádala, byl v nejvzdálenějším rohu od vchodu, kvůli soukromí trochu zatočený. Uprostřed stolu bylo vkusné aranžmá z širokých nízkých svíček mihotajících se teplým světlem a vázička s jedinou růží.

Perfektní.

Zpříma jsem se na hostesku podívala a vytáhla z kabelky padesátku. „Tenhle stůl budu potřebovat celý večer,“ oznámila jsem jí.

Povytáhla opravdu dokonalé obočí. „Ano?“

„Každému muži, se kterým se mám setkat, jsem vyčlenila přesně stanovený čas, a pokud se nikdo neukáže dřív, mělo by to být v pohodě.“

Spadla jí brada. „Kolik rande dnes večer máte?“

Zaprvé to vlastně nebyla rande a chvíli jsem uvažovala, že jí to vysvětlím. Ale pak by následovaly otázky a odsudky a já se opravdu necítila na to, abych se zdržovala jedním či druhým.

Zadruhé, ať už jim budeme říkat jakkoli, bylo jich příliš mnoho, než aby mě ještě někdo mohl považovat za příčetnou.

„Jen pár,“ ohradila jsem se. „Hledám něco velmi specifického.“

Někoho s milým úsměvem.

Vyššího než já.

Relativně příčetného.

Středně atraktivního.

Ochotného za peníze předstírat sňatek s úplně neznámou ženou.

Nic z toho jsem samozřejmě neřekla nahlas. Ale přesto, když se na mě podívala mírně vykulenýma očima, ve kterých se zračilo něco mezi obavami a úžasem, cítila jsem, jak se mi v hrdle zvedá hysterická bublina.

Přední část restaurace tvořil dlouhý nepřerušovaný pás oken, a tak jsem si v boxu vybrala místo, kde jsem byla úplně skrytá. Za normálních okolností bych chtěla mít možnost studovat každý blížící se mužský exemplář – zejména vzhledem k mé současné situaci –, ale potřebovala jsem to zařídit tak, aby na mě od pultu hostesky neviděli ti, kteří by případně přišli dřív.

Ke stolu přistoupil číšník se dvěma sklenicemi vody a zkoumavým zábleskem v očích.

„Dobrý večer,“ pozdravil. „Jsem Rocco a vypadá to, že nás čeká zábavný večer.“

Někdo jejího kolegu upozornil.

Povzdechla jsem si a sáhla do kabelky pro další padesátku. „Rocco, nemáte ani ponětí.“

„Tak čím začneme?“

„Čerstvou vodu po každém hostu, prosím,“ pousmála jsem se. „A chardonnay.“

Zasmál se. „Jak si přejete, šéfe.“

Napila jsem se ledové vody a právě přemýšlela, jestli je neslušné sníst před první schůzkou půlku košíku chleba, když se na displeji mého telefonu rozsvítilo sestřino jméno.

„Promiň, Poppy, teď nemám čas,“ zamumlala jsem a stiskla tlačítko Ignorovat.

Pomalu jsem vydechla a zastrčila si vlasy za uši. Natáhla jsem ruku, abych narovnala dokonale rovný stříbrný příbor, ale zase jsem ji stáhla zpátky a položila si sevřené ruce do klína.

Tohle zvládnu.

Měla jsem opravdu dobré důvody a skvělý instinkt.

Objevila se hosteska. „Tady, prosím,“ pronesla k pánovi číslo jedna. Její tvář nic neprozrazovala.

Se zdvořilým úsměvem na tváři jsem se otočila k prvnímu… soutěžícímu? Možnosti? Ještě jsem si nebyla jistá, jak je nazývat.

„Greer,“ pronesl a nadšeně mi podal ruku. „Těší mě, že vás poznávám.“

Jen silou vůle jsem si úsměv ve tváři dokázala udržet.

Byl nejméně o čtyřicet let starší než na své profilové fotce.

„Mike?“ pronesla jsem pomalu a přejela očima po prořídlých bílých vlasech a brýlích na čtení zastrčených v kapse kostkované košile.

Posadil se, nasadil si brýle na nos a začal studovat jídelní lístek. „No, tohle vypadá báječně.“

Bože, do čeho jsem se to uvrtala?

„Mám čas jen na jeden drink,“ připomněla jsem mu.

„Samozřejmě, drahá,“ odpověděl. „Moje vnučka mi říkala, že my, co jsme single, teď chodíme na drink.“

Pořádně jsem si lokla chardonnay.

Soutěžící číslo dvě nebyl o moc lepší. Jeho věková kategorie se blížila mé a hezky se usmíval. Byl tak o centimetr nebo dva vyšší než já na podpatcích, a když se posadil, tiše jsem si oddechla. Právě když jsem zaregistrovala jeho milý úsměv s dolíčky a široká ramena pod košilí šitou na míru, zahlédla jsem také snubní prsten.

„Jste ženatý?“ zeptala jsem se. To na jeho internetovém profilu příhodně chybělo.

Zazubil se. „Jsme… dobrodružní,“ pronesl sametově. „A vy jste přesně náš typ.“

Odkašlala jsem si a mávla na Rocca.

Soutěžící číslo tři byl přátelský. Vtipný. Jen o rok mladší než já a na ruce neměl prsten.

Ale temenem hlavy mi dosahoval sotva k prsům a neexistoval vesmír, ve kterém by mi to moje rodina sežrala.

Když odešel, odpotácela jsem se na toalety a sesunula se podél zdi vedle záchodů. Rocco mi do chodbičky přinesl košík chleba.

Mé celkové vzezření muselo křičet, že jsem vyčerpaná, naštvaná a plná pochybností.

„Byl malý,“ poznamenal.

Než jsem odpověděla, snědla jsem dva kousky chleba. „Příliš malý, Rocco.“

„Kdo je další?“ zeptal se.

„Ani si nevzpomínám,“ zamračila jsem se.

Rocco zpozorněl. „Už jde.“

Přivřela jsem oči. „Povězte mi to.“

Jeho výraz tváře byl opatrně optimistický. „Sedmička. Možná osmička, kdybyste ho přiměla, aby zapracoval na stylu oblékání.“

„Opravdu?“ Uhladila jsem si rukou vlasy a vzala si ještě jeden kousek chleba. „Jste dar z nebes, Rocco.“

Soutěžící číslo čtyři byl bohužel naprosté prase.

Přestože si mě při příchodu ke stolu vřele a důkladně prohlédl od hlavy až k patě, netrvalo dlouho a vyřadil se ze seznamu, sotva otevřel ústa.

„Obvykle mám rád menší holky,“ naklonil se dopředu a upřel oči na má ústa, „ale myslím, že bys mě snadno přesvědčila, abych si ty tvoje nohy přehodil přes ramena.“

„Rocco,“ zavolala jsem. „Tady jsme skončili.“

Soutěžící číslo čtyři se s překvapeným úšklebkem opřel do židle. „Co to má znamenat?“

U stolu se objevil Rocco. „Promiňte, chlape, ale budu vás muset požádat, abyste odešel.“

„Mrcho,“ zamumlal, když se zvedal.

„Dobrou noc, kreténe,“ zavolala jsem za ním. Zhroutila jsem se na sedadle.

Vedle mě se vynořila hosteska Miranda. „Máte čas se před dalším najíst?“

Unaveně jsem se podívala na hodinky. „Jo, možná něco rychlého.“ Pak jsem si povzdechla a položila si čelo do dlaní. „Další není rande, díkybohu. Je to obchodní schůzka. Ale nemělo by to trvat déle než třicet minut. A pak ještě jeden poslední chlap po něm.“

Miranda mě poplácala po paži. „Rocco vám přinese něco k jídlu.“

„Děkuju.“ Zvedla jsem hlavu a usmála se. „Vy dva jste nejlepší.“

Stiskla rty a zvědavě si mě prohlédla. „Jste vážně… sexy a působíte moc mile. Nechápu, proč ztrácíte čas s takovými chlapy.“

Nebreč.

Nebreč.

Nesnášela jsem pláč. Moje rodina toho za posledních pár měsíců zažila dost a já jsem se vždycky držela pohromadě, když se všichni ostatní hroutili.

Pláč by ničemu nepomohl. Ne dnes večer.

Ramena mi poklesla, únava se mi zařezávala až do morku kostí. „Byla jste někdy ochotná udělat něco šíleného… jen proto, abyste udělala někoho, koho milujete, šťastným?“

Miranda pomalu přikývla.

„Právě to tady dělám. Asi toho budu litovat,“ dodala jsem. „Jestli to pomůže.“

Do restaurace dorazila skupinka lidí a Miranda se na mě omluvně podívala. „Promiňte, musím je jít usadit.“

„Jen do toho.“ Sledovala jsem, jak odchází. Možná bych Rocca a Mirandu mohla pozvat na svou falešnou svatbu.

Vytáhla jsem telefon a uviděla další dva zmeškané hovory od Poppy a zprávu z neznámého čísla.

Neodpověděla jsem, protože přede mě Rocco postavil talířek s bruschettami.

„Bůh vám žehnej,“ vydechla jsem. Než mi znovu zazvonil telefon, zhltla jsem dvě.

Když jsem na displeji uviděla jméno své mladší sestry, zkontrolovala jsem čas na hodinkách a pak hovor přijala. Než jsem stačila cokoli říct, spustila.

„Kde jsi? Právě jsem se u tebe zastavila a ty tu nejsi.“

„Je sobota večer. Nemůžu si snad nikam vyrazit?“

„O víkendech nikam nechodíš,“ namítla. „Buď jsi u sebe, nebo doma.“

„To je naprostá lež,“ bránila jsem se. „Pořád něco dělám, jen ti to neříkám. Kromě toho, proč mě šmíruješ v mém bytě?“

„Ehm, jen jsem něco přivezla.“

Když jsem zaznamenala její tón, přimhouřila jsem oči. „Co jsi mi přivezla?“

„Ten modrý svetr.“

„Myslíš ten modrý svetr, o kterém jsi tvrdila, že sis ho nepůjčila, když jsem se ptala, jak se mi ztratil ze skříně?“

Poppy byla chvíli zticha. „Ano?“

Zvedla jsem oči v sloup. „Jsem na pár dní v Portlandu.“

„Proč?“

Doufám, že najdu někoho, kdo bude za finanční kompenzaci předstírat, že si mě vezme, protože nevím, jak jinak převzít kontrolu nad velmi nekontrolovatelnou situací.

Odkašlala jsem si. „Schůzky.“

„Jsi někde s Parkerem?“

Když zmínila našeho bratra, odfrkla jsem si. „Ne. Pořád si hraje na nedostupného, ale tuhle mi napsal, jestli bych neudělala laskavost pro jednoho z jeho spoluhráčů.“ Podívala jsem se na hodinky. „Každou chvíli by tu měl být na úvodní konzultaci designu.“

„Jéje. Který spoluhráč?“

„Záleží na tom?“

„Ano.“ Poppy se zasmála. „Tebe ani trochu nezajímá, s kým máš schůzku?“

Zula jsem si pod stolem lodičku, protáhla chodidlo a slastně zasténala po tom, co jsem v nich prochodila celý den. „Samozřejmě mě zajímá, s kým se setkám, ale taky… na tom vlastně nezáleží, víš?“

Povzdechla si takovým tím způsobem, jak to dělají mladší sourozenci, a já si vedle ní připadala stará a beznadějná.

„Co je?“ vyjela jsem. „Jen mu pomáhám s návrhem pokoje pro jeho dceru, to je všechno. Nezáleží mi na tom, kdo to je a co dělá.“

„Ó, dcera. Takže je to jeden z těch svobodných.“

„Jak to proboha víš?“ Navzdory snědeným bruschettám mi v žaludku stále nešťastně kručelo. Ukousla jsem si další sousto.

„Kdyby byl ženatý nebo s někým chodil, o pokoj by se postarala jeho drahá polovička, ne?“

„Asi ano,“ zamumlala jsem s jídlem v ústech.

„Bože, Greer. Prosím, nemluv s plnou pusou, až přijde.“

Zasmála jsem se. „Nebudu.“

„Co máš na sobě?“

„Oblečení.“

Zasténala.

S povzdechem jsem sklopila oči. „Tmavé džíny, tělové lodičky a ten černý zavinovací top, o kterém jsi říkala, že v něm mám hezký prsa.“

Poppy zabručela. „To beru.“

„Není to rande, Poppy.“ Nebyla jsem si jistá, jestli by se moje aktivity daly nazvat jinak než večer v pekle, který jsem si sama vytvořila.

K čertu s mým měkkým, rozpouštějícím se srdcem, které by pro mou rodinu udělalo cokoli.

K čertu s ním.

Ignorovala mě. „Nemůžu uvěřit, že nevíš, kdo to je.“

„Neřekla jsem, že to nevím. Vkládáš mi slova do úst.“

„Greer.“

Zakoulela jsem očima. „A ty snad umíš celou soupisku nazpaměť?“

„Ano.“

Zasmála jsem se, i když jsem moc dobře věděla, že to moje sestřička myslí vážně. Portlandský tým byl v lize pořád ještě nováčkem a náš bratr Parker přestoupil mimo sezonu. Byl teď blízko domova, jen několik hodin západně od Sisters v Oregonu, kde jsme žili. A naše rodina… no… to teď bylo dost ožehavé téma. Všichni jsme byli trochu přecitlivělí, a soudě podle mého současného stavu, nedělali jsme ta nejlepší rozhodnutí.

„Napiš mi, až tam dorazí. Chci vědět, kdo to je.“

„Nebudu ti psát, až mi začne schůzka,“ odsekla jsem a otočila se ke vchodu do restaurace. Miranda pokrčila rameny. Jestli se opozdí, mohl by už kolidovat s časem soutěžícího číslo pět a já bych si nerada tenhle večer ztížila víc, než už byl. „Ale jmenuje se Beckett. Tak. Teď se můžeš věnovat svému večeru a mě nechat na pokoji.“

„Počkej,“ řekla Poppy, „Beckett Alvarez, nebo Beckett Coleman? Oba jsou hezcí. Alvarez je jejich centr. Coleman je křídlo, stejně jako Parker.“

Promnula jsem si čelo. „Já nevím, Poppy.“

„Nemůžu uvěřit, že to bereš tak lehkomyslně!“

Po dalším pohledu na hodinky a zjištění, že dorazí ještě později, než jsem si myslela, jsem podrážděně poposedla. „Poppy.“ Povzdechla jsem si. „Nech to být.“

„Cože? To, že tě Parker požádal o pomoc, něco znamená. S nikým z nás teď nemluví. Ten hajzl,“ zamumlala tiše.

Sevřela jsem si kořen nosu. „Není to hajzl. Jen truchlí.“

„To my všichni,“ odpověděla. „Ale on jediný truchlí a k tomu se nám vyhýbá.“

„Já vím.“ Ukousla jsem si další sousto. Opravdu, opravdu velké.

„Musí být přátelé, když tě Parker požádal o pomoc.“

Bruschetty přede mnou rychle mizely. Zírala jsem na zbývající kousky a snažila se nezatvářit trucovitě, když Rocco přiskočil a uklidil talíř dřív, než dorazí Beckett Neznámé Příjmení.

Emocionální přejídání bylo v plném proudu, a čím víc Poppy mluvila o tom, proč Parker ignoruje naši rodinu a proč jsem v Portlandu, tím větší jsem měla pocit, že budu nejspíš potřebovat bochník chleba o velikosti svého obličeje.

„Poppy, nebudu nového klienta zatahovat do našeho rodinného dramatu.“

„Právě se dívám na webové stránky Voyagerů,“ pronesla nepřítomně. „V obraně je další Beckett. Není ale v základní sestavě.“

„Prosím, přestaň.“

„Pozdě, už googluju. Alvarez je ženatý. Možná je to Coleman.“

„Poppy.“ Zabořila jsem čelo do dlaní a zadívala se na stůl. „Asi za dvě minuty zjistím, kdo to je, tak prosím přestaň.“

„Bože, doufám, že je to Coleman. Je nádherný. Téhle příležitosti je pro tebe škoda.“

„Protože na tom nezáleží,“ vyhrkla jsem. „Je to fotbalista! No a co?“ Dobře, trochu jsem to zaječela. Hlad a já a příšerná rande a velké děsivé emoce, které mě hnaly do Portlandu, abych se pokusila najít manžela, mě zjevně trochu podráždily. Poppy na druhém konci telefonu ztichla.

Srdce mi bušilo jako o závod. Nemyslela jsem to vážně, ale jak jsem tak seděla v tom pitomém boxu, měla jsem v hlavě jen tátův vyhublý obličej a jeho unavený hlas, když říkal, jak moc si přeje doprovodit dceru k oltáři, než zemře.

Čím déle jsem na to myslela, tím víc se mi svírala hruď. Propadala jsem se do něčeho prázdného, smutného a děsivého.

Všechny ty cihličky, které dosud držely mé emoce na svém místě, se začínaly jedna po druhé hroutit.

Prudce jsem vydechla a nemilosrdně je zase srovnala do latě.

„Je mi jedno, kdo to je, Poppy, protože je to jenom chlap, co nosí těsné kalhoty a živí se tím, že se spolu s jinými chlapy honí za pitomým koženým míčem, a to mě nezajímá. Je tolik jiných věcí, na kterých mi záleží víc.“

Nade mnou se ozvalo odkašlání.

Zavřela jsem oči.

Do prdele. Do prdele. Do prdele.

„Poppy, musím končit,“ zašeptala jsem. Pomalu jsem položila mobil na stůl a přemýšlela jsem, jestli by bylo příliš zjevným úhybným manévrem zalézt pod stůl a schovat se tam, dokud neodejde.

Pohled mi sklouzl k jeho boku a padl na volně visící ruku protkanou žílami a bez prstenu. Pak pokračoval výš a výš, přes štíhlý pas, bílou košili obepínající velmi pěkný hrudník a ramena, až k naprosto úchvatné tváři.

Symetrické, s pevnou čelistí, tmavými vlasy, zlatavou pletí, strništěm a pronikavýma tmavýma očima, které by se hodily na titulní stranu časopisu.

Polkla jsem. „Vy musíte být Beckett,“ pronesla jsem docela tiše.

Pomalu, až příliš pomalu, povytáhl obočí.

Sebrala jsem zbytky své důstojnosti, vstala, opatrně vydechla a natáhla k němu ruku.

Beckett si ji chvíli prohlížel, pak ji uchopil a jeho velké, teplé prsty se pevně sevřely kolem mých.

Po páteři mi vystoupal znepokojivý pocit, jemný a zároveň hřejivý.

„Greer Wilderová,“ pronesla jsem. Pak jsem si odkašlala. „Já… omlouvám se za to, co jsem řekla. Bylo to… neprofesionální. A nepravdivé.“

Tiše něco zabrumlal.

Před mužem jsem ještě nikdy necítila nervozitu. Ne že bych měla nervy ze železa. Ale svého času jsem se pohybovala v blízkosti mnoha působivých mužů. Měla jsem dva bratry, kteří byli profesionální fotbalisti. Celý ten humbuk kolem vypracovaného břicha ve mně nevyvolával žádné chvění.

Když se ale Beckett pohodlně usadil v boxu s roztaženýma nohama, prsty zabubnoval na stůl a upřel na mě oči, pocítila jsem neznámou nejistotu.

Nelíbilo se mi to. Ani trochu.

„Mám ráda fotbal. Nemyslím si, že je to pitomost.“ Polkla jsem. „Vlastně ho miluju. Celý život sleduju Parkera a Erika, jak hrají, takže by bylo směšné, kdybych někoho za něco takového negativně odsuzovala.“

„Dobře.“

To bylo vše. Jen jedno slovo. Pevné a tiché.

Zastavil se u nás Rocco a pomalu vykulil oči, když Becketta uviděl. Rychle se vzpamatoval, když jsem ho pod stolem kopla do nohy.

„Dáte si něco k pití, pane?“

Beckett se podíval na mou prázdnou sklenici od vína a já se přistihla, jak zatínám zuby, když se nepatrně zamračil. „Myslím, že jen vodu,“ odpověděl.

Když jsem uslyšela ostří v jeho slovech, sevřela jsem čelist.

„Předtím jsem měla schůzku,“ přistihla jsem se, že říkám. „Jen… se snažím co nejlépe využít večer, když jsem ve městě.“

„Dobře.“

Nervózně jsem se podívala na hodinky a pomalu vydechla. „Můžeme začít?“

Jeho oči – temné a bezedné – se přimhouřily. „Nevím, jestli to bude fungovat.“

V hrdle se mi utvořila hysterická bublina smíchu, kterou jsem se zoufale snažila spolknout. Pan Krasavec neměl ani tušení, jakou má pravdu.

Kapitola druhá

Beckett

Greer Wilderová, která se svému mladšímu bratrovi vůbec nepodobala, se snažila nesmát. Bylo jí to vidět na očích a na tom, jak k sobě tiskla rty.

Chvíli jsem uvažoval, že se zvednu a odejdu a úplně se na ten nápad vykašlu.

Nesnášel jsem pocit, že se mi někdo směje. Čelist mi strnula napětím, zatímco ona se snažila skrýt svou reakci douškem vody.

Ale pomyslel jsem na Olive. A připomněl jsem si, proč to vlastně dělám. Zhluboka jsem se nadechl a položil ruce na stůl. Naše pohledy se setkaly a setrvaly.

„Opravdu se omlouvám,“ pronesla. „Normálně jsem mnohem víc…“

„Profesionální?“ navrhl jsem.

Hm, to se jí nelíbilo.

V očích se jí zablesklo. „Ano.“

„Pak bychom možná měli začít znovu,“ pronesl jsem. „Když dnes večer děláte víc věcí najednou, kolik máme času do vaší další schůzky?“

Myslel jsem to jako vtip, ale když se podívala na hodinky, nevěřícně jsem se zasmál.

Greer si odkašlala –⁠⁠⁠⁠⁠⁠ krátce a zostra. „Parker mi neřekl moc podrobností, jen to, že jde o pokoj malé holčičky. Jak vám mohu pomoci, Beckette…“ Hlas se jí zadrhl. „Nezachytila jsem vaše příjmení.“

„Coleman,“ dodal jsem.

Znovu se kousla do spodního rtu a na rtech se jí objevil úsměv.

„Je tu něco legračního?“

Zavřela oči. „Ne.“

„Hm.“

Greer pomalu vydechla, a když otevřela oči, byla už klidnější. „Nesměju se vám, přísahám,“ pronesla.

Povytáhl jsem obočí a zpříma se na ni podíval. Tváří v tvář krásné ženě obvykle nemívám v obličeji stejný výraz, jako když zírám na obránce, který se mě snaží srazit na kolena.

Obecně už to bylo velmi dlouho, co jsem naposled seděl naproti krásné ženě, a jak to tak vypadalo, už jsem si nebyl jistý, jak na to.

Odkašlala si a položila sepnuté ruce na stůl.

„Naše dnešní schůzka slouží jen k tomu, abych zjistila, v jakém stylu byste chtěl pokoj zařídit, a pak vám připravím k nahlédnutí nějaké inspirační nástěnky.“ Natáhla se ke kabelce položené na lavici, vytáhla z ní iPad a přejela prstem po displeji. „Něco takového.“

Když ke mně otočila displej, uviděl jsem na ostrém bílém pozadí obrázek nábytku, lampy, lustru a vzorníků barev.

„Co ode mě potřebujete?“

Teď už byla uvolněnější a potlačovaný smích nahradila energická profesionalita, kterou jsem oceňoval. „Bude to pro vaši dceru, že?“

Přikývl jsem.

Kdykoli jsem pomyslel na ten pokoj pro Olive a na to, co představuje, sevřel se mi hrudník napětím. A vzrušením.

Šest let jsem měl jenom útržky času, které nikdy nebyly dost dlouhé. Sem tam nějaké to odpoledne během sezony. Mimo sezonu každý druhý týden a každý druhý svátek.

A konečně jsem dostal šanci být otcem na plný úvazek člověku, který byl oporou mého světa.

Greer vyměnila tablet za blok. „Kolik jí je?“

„Šest. Skoro sedm.“

Usmála se. „Tenhle věk miluju. Moje sestra Poppy byla v tomhle věku naprostý postrach. Kdybych pro ni tehdy navrhla pokoj, musel by mít lezeckou stěnu, matraci na podlaze a nerozbitné sklo.“

Lidé takové věci říkali často. O tom, jak je ten věk bláznivý. Vzhledem k tomu, jaká byla Olive, pro mě bylo těžké si něco takového představit.

Podařilo se mi přikývnout. „Olive je poměrně tiché dítě. Nic z toho nebude potřeba.“

Greer si něco zapsala. Když se soustředila na svůj blok, dlouhé tmavé vlasy jí spadly přes rameno.

Znovu jsem se napil vody.

„Tichá,“ opakovala. „Ráda si čte? Kreslí? Něco takového?“

Přikývl jsem.

„Takže možná prostor, kde by se mohla věnovat kreslení a vyrábění?“

„To by se jí líbilo,“ řekl jsem.

„Jaká je její oblíbená barva?“

„Já… no, nejsem si jistý.“ Zatahal jsem se za límec košile. Ten pohyb upoutal její pozornost, ale pak oči zase sklopila k papíru.

Její pero zpomalilo. Když znovu vzhlédla, tvářila se vyrovnaně. „Jakou barvu oblečení si vybírá nejčastěji?“

Mile tak přeformulovala otázku, na kterou by měl dokázat odpovědět každý táta.

Všechno oblečení jí vybírala její máma a nebyl jsem si jistý, jestli se k tomu Olive někdy vyjádřila. „Nosí hodně růžové a červené.“ Vzpomněl jsem si na šaty, které měla na sobě minulý víkend. „A taky bílé.“

„To pomůže.“ Usmála se.

Měla elegantní ruce a dlouhé, ladné prsty, které klouzaly po stránce, byly bez šperků či ozdob. Nehty, vypilované do dokonalých oblých hran, neměla nalakované. Přes všechnu tu vytříbenost však měla příšerný rukopis.

„Co je?“ Všimla si mého pohledu.

Lehce jsem pokynul bradou. „Vy to po sobě dokážete přečíst?“

Zasmála se. Úsměv jí proměnil tvář – jasné oči a krásné rty, kterých bych si všímat neměl. „Šokující, já vím.“ Odložila pero. „Jednou mi někdo nabídl analýzu rukopisu, ale odmítla jsem, protože jsem se hrozně bála, že by řekl, že mám skryté psychopatické sklony kvůli tomu, jak píšu smyčku ypsilonu.“

Chtěl jsem se usmát, ale neudělal jsem to. Zjevným napětím nahrbila ramena.

„Máte obrázek jejího současného pokoje?“ zeptala se.

„Eh, není to… není to pro ni ještě připravené.“ Vytáhl jsem z kapsy telefon a otevřel e-mail. Pokoj pro hosty stále vypadal přesně tak, jak byl naaranžovaný na fotkách z realitky.

„Nastěhoval jsem se teprve před pár týdny a ona u mě během sezony moc nebývá. Většinu času bydlí u své mámy.“

Když jsem Greer podával telefon, přejela mi očima po tváři. Pokoj pro hosty v mém novém domě postrádal jakoukoli osobnost. Uprostřed velké místnosti stála manželská postel s jednobarevným přehozem a v rohu bylo vedle vysoké nevýrazné lampy zastrčené béžové křeslo.

Byl to obyčejný a strohý pokoj a já mu nevěnoval pozornost, dokud jsem se nerozhodl udělat z něj pro Olive něco výjimečného.

Greer se snažila skrýt, že sebou cukla.

„Je to v Portlandu?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Je to východně od Salemu. Tam chodí do školy a my chceme, aby měla co nejstálejší režim, takže když je to nutné, dojíždím asi hodinu na stadion týmu.“

Skousla si nervózně spodní ret. „Dobře.“

Soudila mě? Divila se, proč něco takového pro dceru zařizuju až teď?

Většina mých spoluhráčů o Olive věděla, ale jen pár z nich vědělo něco víc než to, co bylo zřejmé. Jedním z nich byl Parker Wilder. Očividně se sestře nesvěřil s žádnými podrobnostmi.

„Je vaše dcera…“ Greer se odmlčela, zavrtěla hlavou a znovu zvážila svou otázku. „Můžu vidět její fotku?“

Přikývl jsem. Neměl jsem v mobilu moc fotek, ale na devadesáti procentech z nich byla Olive. Když jsem našel poslední, kterou jsem pořídil, srdce mě náhle prudce zabolelo. Málokdy se na někoho usmála, natož do fotoaparátu. Obvykle si schovala tvář na mém krku a vykoukla do kamery, když jsem nás vyfotil spolu.

Ale zastihl jsem ji, když seděla na bobku na mé nové zahradě a trpělivě čekala, až jí na prstu přistane malý žluto-bílý motýlek. Když se to stalo, podívala se na mě – oči jí zářily a široce se usmívala.

Greer při pohledu na snímek spokojeně vydechla.

„Je krásná,“ řekla tiše. „Ty velké tmavé oči.“ Ještě chvíli se na ni dívala a pak zvedla zrak ke mně. „Nevadilo by vám, kdybych si tu fotku přeposlala?“

„Proč?“

„Tohle je inspirace pro její pokoj,“ odpověděla a znovu se zadívala na fotografii. „Všechno, co jí udělá takovou radost, bych měla zapracovat.“

„Jo,“ vypravil jsem ze sebe chraptivě. „Klidně.“

Čas, který jsem trávil bez Olive, mi nikdy nepřipadal tak dlouhý a nikdy se mi nad hlavou nevznášel tak hrozivě jako v takových chvílích. Když si u ní cizí člověk všiml něčeho, čeho já ne.

A přitom jsem byl její otec.

Zatímco prsty Greer zdatně ťukaly do displeje mého telefonu, prohlížel jsem si ji.

Byla opravdu velmi krásná.

Vzhledem k tomu, co se v mém životě dělo a jak moc se měl změnit, se mi vůbec nelíbil lehký záchvěv přitažlivosti, který jsem cítil pod žebry. Ale těžko jsem to dokázal potlačit.

To u mě vyvolalo podráždění a nepříjemný pocit. Měl bych být schopen to potlačit, už jen proto, že jsem momentálně neměl čas na to, aby mě přitahovala nová žena.

„To je všechno, co ode mě potřebujete?“ zeptal jsem se.

Můj tón vyzněl ostřeji, než jsem zamýšlel, a z jejího výrazu bylo znát, že to zaregistrovala. Opatrně položila telefon a posunula ho ke mně. Pod stolem jsem měl ruce zaťaté v pěst a vědomě jsem se je snažil uvolnit dřív, než vůbec pomyslím na to, že je vytáhnu.

„Jaký mám rozpočet?“ zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou. „Utraťte, kolik budete potřebovat. Chci, aby to bylo dokonalé.“

Greer si lehce olízla spodní ret a pátravě se na mě podívala. „Obvykle nemám volnou ruku. Co když se vytasím se zlatě prošívaným prostěradlem a diamantovým lustrem?“

Povytáhl jsem obočí a ona se usmála.

„Pokud potřebujete odejít, myslím, že mám dost na to, abych mohla začít s předběžným návrhem.“ Přemýšlela. „Budu ale potřebovat rozměry místnosti. A jestli pro ni máte ještě nějaké další prostory – koupelnu nebo hernu –, můžu se o ně také postarat.“ Usmála se. „Bez příplatku. Vytvoříme jí něco úžasného, slibuju.“

Přikývl jsem.

„Parker mi…“ zarazila se, „o vás moc informací neposkytl. Ani o tom, proč pro ni teď zařizujete pokoj.“

„Asi proto, že jsem mu nic neřekl.“

Našpulila rty a zkoumala mě. Založila si ruce na hrudi a bez ostychu mi přeletěla pohledem po tváři, pak po hrudi až k rukám, které stále spočívaly na stole.

„Jaký je tedy váš příběh, Beckette Colemane?“

Odpověď na tuto otázku zůstala pohřbená někde hluboko, zasekla se ještě dřív, než jsem ji ze sebe dokázal vypravit. Nebyl to příběh, který bych sdílel často, a pokud to jen bude možné, nebudu ho sdílet ani s ní.

Podstatou bylo samozřejmě to, že tohle byla moje jediná šance stát se otcem, kterým jsem vždycky být chtěl. Vytvořit prostor, který Olive potěší a kde se bude cítit vítaná a v bezpečí. Udělal bych cokoli, co k tomu bude potřeba.

Sdílet můj příběh s Greer Wilderovou potřeba nebylo.

„Myslel jsem, že máte ještě další schůzku.“

Bylo zjevné, že se vyhýbám odpovědi. Přimhouřila oči. Přistihl jsem se, že tajím dech v očekávání, jestli bude naléhat, ale jen se znovu podívala na hodinky a pomalu vydechla.

„To mám.“ Lehce se usmála. „Máte štěstí.“

„Pošlu vám rozměry e-mailem,“ řekl jsem.

„Perfektní. Pustím se do práce na návrzích a od toho se odpíchneme.“ Vstala a já také. „Kolik je na to času?“

„Mám něco přes měsíc, než se Olive nastěhuje nastálo,“ odpověděl jsem.

Greer tiše hvízdla. „Tak dobře. Vždycky jsem milovala výzvy.“ Znovu natáhla ruku. „Těšilo mě, Beckette.“

Tentokrát jsem ji bral za ruku s jiným pocitem. A to se mi nelíbilo. To, že jsem ji vůbec vnímal, znamenalo, že jsem si všímal věcí – její jemné pleti, silných prstů a přímého očního kontaktu. Jakmile jsem ruku odtáhl, zabrněla mě kůže. Chtěl jsem sevřít prsty a pak ten pocit vytřepat.

Když jsem odcházel, cítil jsem v zádech její pohled.

Jak jsem se blížil ke dveřím, otevřel je vysoký chlapík asi v mém věku, se světlými vlasy a širokou čelistí.

V ruce držel jedinou rudou růži.

„Prosím,“ řekl a přidržel mi dveře.

„Díky,“ odpověděl jsem.

Nechal jsem za sebou dveře zaklapnout, ale krátce jsem se ještě ohlédl a uviděl, jak ho hosteska doprovází ke Greeřinu boxu. V hrudi mi nepříjemně zatrnulo.

Vydechl jsem a dlouhými kroky zamířil k místu, kde jsem zaparkoval své SUV. Teprve když jsem nastoupil, nastartoval a začal vyjíždět z garáže, jsem sáhl po telefonu, abych zavolal Josie, a uvědomil jsem si, že mobil stále leží na stole v restauraci.

Přede mnou se táhla kolona aut. Zavřel jsem oči a s posledními zbytky trpělivosti se snažil objet těch pár bloků zpátky k restauraci.

Dvacet minut, které mi trvalo, než jsem se vrátil a našel volné místo na ulici, mi připadalo jako asi čtyřikrát tolik.

Jakmile jsem zaparkoval a rychlými, netrpělivými kroky dorazil k restauraci, otevřel jsem dveře trochu razantněji, než jsem měl v úmyslu. Hosteska zvedla hlavu a vytřeštila oči.

„Ehm,“ vyhrkla a sjela očima ke stolu Greer. „Ona má… schůzku?“

„Zapomněl jsem si telefon,“ vysvětloval jsem. „Nepřinesla ho sem náhodou?“

Usmála se, ale bylo to napjaté a nervózní. „Ne.“

„To je v pořádku. Zajdu tam.“

„Pane,“ zavolala už jen za mými vzdalujícími se zády.

Došel jsem k boxu a na místě, kde jsem předtím seděl, jsem uviděl toho blonďáka s širokými čelistmi. Růže ležela na stole. Greeřino místo bylo prázdné a můj telefon neležel na stole, kde jsem ho nechal. Blonďák zíral do svého mobilu a já nahlédl do zadní části restaurace směrem k toaletám. Po Greer nebylo ani stopy, ale někde tady být musela.

Když jsem se blížil k chodbě vedoucí k záchodům, uslyšel jsem její hlas a hned nato mužský smích. Zastavil jsem se.

„Co myslíte?“ ptala se.

Zastrčil jsem ruku do kapsy a naklonil se dopředu, abych se podíval, s kým mluví.

Byl to číšník.

„Hezký.“ V ruce držel talíř s jídlem a Greer si právě do úst cpala sousto. „Ne tak jako ten před ním, ale rozhodně nejlepší ze všech možností, které jste měla.“

Přimhouřil jsem oči.

„Nikdo není tak hezký jako ten před ním.“ Povzdechla si. „Ten byl…“ Pak se zachvěla.

Žaludek se mi sevřel, když jsem si uvědomil, že mluví o mně. Cítil jsem, jak mě pálí obličej, a rozhlédl jsem se, abych se ujistil, že mi nikdo nevěnuje pozornost.

Mluvila dál. „Ale to byla pracovní schůzka, ne… však víte, kandidát.“

Co se to tu děje?

„Zítra večer budou další rande?“

„Nevím, jestli zvládnu další takový večer. Všichni byli tak hrozní, Rocco.“

„Já vím, má milá. Viděl jsem to.“ Odkašlal si. „Udělám to pro vás, pokud po mně nebudete chtít, abych se kvůli tomu přestěhoval přes celou zemi. Nemyslím si, že bych dokázal ten příjem dost dobře vysvětlit své mámě.“

Měl tmavou pleť, takže jsem nedokázal říct, jestli se červená, ale podle toho, jak se na ni díval – plaše a trochu okouzleně –, by mě nepřekvapilo, kdyby ano.

Zasmála se. „Jste vážně milý, ale na tohle jste asi o deset let moc mladý. Moji rodiče by mi nikdy neuvěřili, že jsem na zajíčky, ale kdybych si myslela, že ano,“ – položila mu ruku na paži – „hned bych vás brala.“ Ozvalo se zaskřípění vidličky o talíř. „Můžete mi to zabalit? Chci toho sníst celý kastrol, než dneska vytuhnu.“

„Máte to mít, šéfe.“ Otočil se do chodby a já jsem rychle couvnul. „Takže to navrhnete tomuhle chlapovi? Vypadá trochu jako lord Farquaad ze Shreka.“

Kdyby mě tak neznepokojovalo všechno to, co jsem právě vyslechl, možná bych se zasmál. Do čeho se to sakra pouštěla?

„Rocco,“ zasmála se.

„Ano?“

„Pokud přijdu na to, jak ho o to požádat, aniž by to znělo šíleně, možná to zkusím. Je dost dobrý, ne? Je hezký. Je vysoký. O rok starší než já. Říkal, že teď odešel z jednoho zaměstnání, takže by ho mohly lákat peníze. Myslím, že moje rodina by tomu uvěřila. Ale ještě musím vymyslet, jak mu nastínit celé to Nabízím ti peníze za to, že budeš předstírat, že se se mnou oženíš.“ Obočí mi vystřelilo až k linii vlasů. „Víte,“ pokračovala, „aby to neznělo úplně zoufale.“

Číšník chápavě zabručel.

„Já vím,“ zasténala. „Je to šílené, já vím.“

Podíval jsem se zpátky k boxu a srdce se mi rozbušilo, když jsem si znovu prohlédl jejího společníka. Zvedl telefon, aby si udělal selfie, a vedle obličeje si přidržel růži. Sevřel rty a naklonil bradu do arogantního úhlu.

To je tedy trotl.

Pomyslel jsem na Parkera, jednoho z mých blízkých přátel v týmu. Kdyby se jeho sestra do něčeho zapletla a já nezasáhl, nikdy bych se mu nemohl podívat do očí.

Odkašlal jsem si a vešel do chodby. Číšník skoro až komicky vykulil oči. Greer se zakuckala soustem těstovin.

„Máte chvilku?“ pronesl jsem přívětivě.

Polkla a střelila očima k Roccovi.

„Je to na vás,“ pronesl tiše.

Greer zavřela oči a pak přikývla.

„Můžete mu říct, že mi někdo volá a hned budu zpátky?“ zeptala se.

Rocco ji přátelsky poplácal po rameni a nato nás nechal o samotě.

„Co to provádíte?“ zeptal jsem se. „Protože vím jistě, že takhle se člověk na rande obvykle nechová.“

Vyhýbala se mi pohledem.

Všechny mé instinkty křičely, že něco není v pořádku.

„Co se to sakra děje?“ ptal jsem se znovu.

Greer si přejela jazykem po zubech, její tvář prozrazovala, že svádí těžký vnitřní boj. Slyšel jsem, co řekla Roccovi, ale potřeboval jsem to slyšet od ní.

„Já jen…“ Odmlčela se, sklopila oči k zemi a zavrtěla hlavou. Když hlavu zase zvedla, měla ve tváři odhodlání. „Hledám někoho, kdo by pro mě něco udělal, ale nemůže to být nikdo, koho znám.“

Dál jsem na ni zíral. „To jste mi toho moc neřekla.“

Odfrkla si. „Poslyšte, vy jste mi taky nechtěl říct svůj příběh.“

Čelist mi zacukala. „Ale nejste snad v nějakém maléru, že ne?“

Greer pokrčila rameny. „Ne.“

„Je to nelegální?“

„Ne?“

Řekla to tak, že jsem ji následně zpražil pohledem.

„Není.“ Ztěžka polkla. „Myslím, že ne,“ dokončila trochu nejistějším tónem.

Ohlédl jsem se na toho živoucího Kena, který seděl v boxu. „Vypadá jako kretén.“

„Nepotřebuju, aby byl…“ Najednou se zarazila. „Nemusím vám to vysvětlovat. Znám vás pět minut.“

„Budu se moct s klidným svědomím podívat do očí vašemu bratrovi, až se s ním příští týden uvidím? Přece neodejdu, když vás ten chlap může někam zavléct nebo tak něco, ne?“

„Prosím vás,“ vzdychla. „V kabelce mám paralyzér a na nohou deseticentimetrové jehly. Nedostal by se daleko, ani kdyby se snažil.“

„Greer. Tohle není vtip.“

Napřímila se a podívala se mi do očí. „Potřebuju manžela, jasný?“ zasyčela. „Tak se ho snažím… najít,“ dokončila nešťastně.

Přejel jsem si rukou přes ústa a velmi, velmi usilovně se snažil zpracovat, co mi právě řekla.

„Manžela,“ zopakoval jsem.

Tváře jí zlostně zrudly.

„Ne skutečného.“ Pokrčila rameny. „Já jen… je to dlouhý příběh, jasný?“

„To se vsadím.“

Krátce se nadechla a zastrčila si vlasy za uši.

„Takže váš bratr o tom neví.“

„Ne.“ Upřela na mě pohled, intenzivně a neochvějně. „Prosím, neříkejte mu to.“

Tiše jsem zaklel a zadíval se do země. Když jsem se příliš dlouho díval do jejích tmavých očí, připadalo mi, jako bych jí něco sliboval, a přitom jsem ji neznal dost dobře na to, abych si mohl nechat její tajemství pro sebe.

Postoupila blíž a položila mi ruku na paži. „Prosím,“ řekla znovu.

Vzhlédl jsem, zuby zaťaté, hlas vzadu v hlavě na mě křičel, že souhlasit s čímkoli, co po mně chce, je ten nejhorší nápad, jaký jsem kdy měl.

„Uvidíte se s ním zítra?“ zeptal jsem se. „Protože jestli se mě na něco zeptá, nebudu lhát.“

Zamrkala. „Zítra,“ pronesla pomalu.

„Rodinná akce v prostorách týmu. Předpokládal jsem, že proto jste ve městě.“

Greer se nadechla. „Ano. Já… zapomněla.“

„To bude  nejspíš těmi pohovory s manžely,“ poznamenal jsem suše.

Otráveně zamrkala. „Na tohle nemám čas. Musím se vrátit a promluvit si s ním, protože by mohl být dokonalý. Ale to se nedozvím, když tu budu stát a mluvit s vámi.“

Protáhla se kolem mě. Moje ruka bez přemýšlení vyletěla a pevně jí sevřela zápěstí. Pootevřela ústa a upřela oči na místo, kde jsem ji držel.

Ne proto, že bych jí chtěl ublížit. Ne proto, že by mi do toho něco bylo. Ale protože něco v mém nitru křičelo, že bych teď neměl odcházet.

Pod mými prsty se jí zběsile rozbušil tep.

„Buďte opatrná,“ pronesl jsem naléhavě. „Nevím, o co se pokoušíte, ale ať je to cokoli, nestojí to za to, abyste v tom důvěřovala cizímu člověku.“

Dál bez mrknutí upírala oči do mých, a čím déle jsme tam stáli s mými prsty sevřenými kolem jejího zápěstí, tím rychleji mi tlouklo srdce. Bušilo mi do žeber tak silně a hlasitě, až jsem si byl jistý, že ho slyší.

Neznal jsem ji.

Rozhodně jsem ji neznal tak dobře, abych si o ni měl dělat starosti, ale když jsem uvolnil prsty, snažil jsem se prodýchat náhlý tlak na hrudi, který vyvolala její slova.

Greer polkla, vrátila se do boxu a s milým úsměvem na tváři se posadila.

Číšník došel ke mně. „Jste v pořádku?“

„Nemám tušení,“ odpověděl jsem.

„Zdá se, že tak působí na každého, kdo s ní dnes večer seděl v tom boxu, jestli to pomůže.“

Suše jsem na něj pohlédl. „Ani ne.“

Kapitola třetí

Beckett

Většinu dní se můj život dal rozdělit do čtyř různých kategorií.

Příprava na hraní fotbalu.

Hraní fotbalu.

Čekání na Olive.

Čas s Olive, který utíká příliš rychle.

I když bylo po sezoně a do začátku tréninkového kempu zbývaly měsíce, stejně jsem byl na stadionu několik dní v týdnu.

A ve dnech, jako byl tento, kdy jsem na parkovišti čekal, až Josie přiveze Olive, jsem si uvědomil, jak moc to čekání na ni zastínilo všechno ostatní – dokonce i mou práci.

Fotbal jsem miloval. Nedalo se ale popřít, že kvůli tomu, jak si tento sport nárokoval veškerý můj čas, si Josie vždycky dokázala udržet hlavní péči o naši dceru.

Proto jsem se ji snažil do tohoto světa co nejčastěji zapojit. Zajistit, aby se tyto dvě části mého života trochu prolnuly.

Opřel jsem se o kapotu svého SUV a sledoval, jak Josie přijíždí k bezpečnostní bráně a projíždí dovnitř. Na zadním sedadle auta seděla Olive a na nose měla růžové srdíčkové sluneční brýle, což byl její oblíbený doplněk. Když jsem jí zamával, rty se jí roztáhly do tak sladkého úsměvu, že se mi srdce roztříštilo na kusy.

Jako pokaždé, když se usmála.

Pokaždé, když se zachichotala.

Pokaždé, když mě objala kolem krku a nechtěla se pustit.

Díky tomu bylo čekání, všechny ty hodiny, kdy jsem si přál být s ní, snesitelné.

Josie zastavila vedle mého auta a ohlédla se, aby něco řekla naší dceři. Růžový kufr, který putoval mezi našimi domovy, ležel na zadním sedadle vedle Olive a ona ho ručkou povzbudivě poplácala. Josie přikývla a Olive si odepnula bezpečnostní pás a škubla za kliku dveří. Jakmile se otevřely, přikrčil jsem se před nimi.

Přes sluneční brýle jsem jí neviděl do očí, ale vylezla mi z auta přímo do náruče.

„Ahoj, tati,“ zašeptala. Poblíž nebyl nikdo, kdo by nás slyšel, ale ona pro jistotu vždycky šeptala.

„Jak se má moje oblíbená holčička?“

Zabořila mi obličej do krku a pevně mě objala. Zdálo se mi až nadpřirozené, jak se mi hrudník roztáhl jen z toho, jak se o mě celou vahou opřela.

Dvacet kilo, a kdyby chtěla, mohla by mě rozdrtit.

Sotva zlomek toho, co moje svaly dokázaly zvládnout, ale přesto mě nic na světě neodrovnalo tak, jako když jsem držel svou dceru.

„V pohodě?“ zeptala se Josie.

Přikývl jsem.

„Jsi připravená zahrát si fotbal?“ zeptal jsem se Olive.

Trochu se odtáhla a podívala se na stadion za námi. I když byla ke všem tak… zdrženlivá, existovalo pár míst, která si očividně oblíbila.

Tohle bylo jedno z nich.

Koutky úst se jí zvedly v úsměvu a nepatrně přikývla.

Položil jsem jí ruku na záda. „Dobře. Myslím, že Parker se už na tebe rozcvičuje. Říkal, že si s tebou půjde zaházet.“

Její úsměv se trochu rozšířil. Parkera si ze všech mých spoluhráčů oblíbila nejvíc. Vlastně jsem ho s nikým jiným neviděl tak něžného.

Právě v té chvíli jsem zahlédl o několik řad dál vystupovat z auta vysokou brunetu. Nasadila si sluneční brýle a zamířila k budově. Na sobě měla tričko v barvách Portlandu.

Bylo mi na ní něco povědomého – na jejím držení těla a jak měla pozvednutou bradu.

Greer.

Sevřel se mi žaludek, i když jsem si nebyl jistý proč. Obrátil jsem pozornost zpět k Olive a políbil ji na spánek.

Sevřela mi ruce kolem krku.

Josie vystoupila z auta a natáhla ruce k objetí.

Olive se zavrtěla, a jakmile jsem ji postavil zpět na zem, rozběhla se rozloučit s mámou.

Josie zavřela oči, když objímala naši dceru, a já jsem odvrátil pohled.

Bylo to těžké, protože jsem věděl, že moje nadšení z toho, že budu mít celý rok Olive v hlavní péči, bylo způsobeno Josiiným rozhodnutím. Chápal jsem ji. Rozloučit se s malým človíčkem, kterému patřilo naše srdce, bylo to nejtěžší, co jsem znal.

A to jsme museli ať tak či onak oba. Střídání péče nebylo nikdy snadné, i když jsme měli zažitou rutinu. Dělali jsme to ale proto, že nám přinášelo útěchu vědomí, že je milována na obou místech a že je prioritou ve všech našich rozhodnutích.

Když jsem se na ně znovu podíval, měla Josie lesklé oči, ale jakmile začala tvář odtahovat od Olive, mrkáním slzy zahnala. „Barry zůstal na zadním sedadle,“ řekla Olive. „Co kdybys mu našla bezpečné místo v tátově autě, než půjdeš dovnitř?“

Olive přikývla, vyškrábala se k Josie do auta a zvedla z podlahy huňatého bílého plyšáka.

Josie se s povzdechem napřímila.

„Jsi v pořádku?“ zeptal jsem se jí.

Polkla a sledovala naši dceru, jak přechází k mému SUV a připoutává plyšové zvíře na zadní sedadlo. „Ne.“

„Bude v pohodě.“ Podíval jsem se stranou a Josie semkla rty, očividně se snažila udržet emoce na uzdě. „Do tvé první návštěvy to rychle uteče.“

Třásla se jí ruka, když si jí přejela pod okem. „Nevím, jestli to zvládnu,“ zašeptala. „Co když mě bude potřebovat? Nebo onemocníš? Nebo dostane strach? Nebo budeš muset dlouho pracovat?“

Žaludek se mi nepříjemně sevřel. „Pokud se něco z toho stane, vyřešíme to, ano? Už se u mě někdy bála a bylo to v pohodě. Musel jsem pracovat a taky jsme to vyřešili. Pořád jsou tu všechny tvoje důvody, proč jet s Micahem.“

Při zmínce o jejím nastávajícím manželovi se viditelně uvolnila. „Já vím. Jen jsem… nečekala jsem, že čím víc se budeme blížit k odjezdu, tím to bude těžší.“ Přitiskla si ruku na břicho. „A já nevím, možná bych měla zůstat a nechat péči tak, jak je, nebo… možná by Olive bylo dobře, kdyby tam s námi polovinu času byla.“

Prudce jsem zvedl hlavu. „Cože?“

Josie se na mě omluvně podívala a otevřela pusu, aby něco řekla, zatímco Olive zabouchla dveře mého auta – medvídek byl bezpečně usazený na sedadle vedle jejího místa.

Srdce mi nepříjemně bušilo v hrudi.

„Josie,“ pronesl jsem tiše, „o tom už jsme mluvili. Opustit školu, kamarády, odjet na druhý konec světa, to je přesně to, čeho bychom se podle jejího pediatra měli vyvarovat, pokud jí chceme pomoci dostat se z ulity. Potřebuje stálost.“

Josie se rychle podívala na Olive, která přeskakovala čáry na parkovišti vedle mého auta a vůbec nevnímala, o čem se bavíme.

My dva jsme se hádali jen zřídka, ale jestli by něco mohlo vyvolat hádku epických rozměrů, bylo by to tohle.

Za poslední rok jsme toto téma úplně rozpitvali – a nejen já, ale i ona a Micah. Olivin pediatr. Dětský terapeut, ke kterému naše dcera chodila už několik měsíců, aby ji to na tuto změnu připravilo. Probrali jsme všechny aspekty. Znovu a znovu a znovu.

A jako skupina jsme se rozhodli, že tohle bude nejlepší. Proto jsem si koupil velký, nudně zařízený dům necelých deset minut od Josie – protože byl v Olivině školním obvodu.

„Já vím,“ vydechla Josie. „Je mi líto, že to teď vytahuju. Že si to v tuhle chvíli rozmýšlím. Micah je taky frustrovaný, jestli to pomůže.“

Nevěřícně jsem se na ni podíval. „Ne, to nepomůže. Tohle ti nepřeju.“

Olive k nám přiskočila, chytila mě za ruku a netrpělivě za ni škubla. Bezděčně jsem se usmál.

„Já vím, zlatíčko, jdeme.“

Josie ztěžka vydechla. „Myslím, že když s námi Micah poslední rok žil, uvědomila jsem si, o kolik těžší to bylo, když jsem na to byla sama.“

Nějak se mi podařilo přikývnout.

„A vím, že se nikdy nebavíme o tvém osobním životě…“ Hlas se jí zadrhl. „Ale budeš potřebovat chůvy  a prostě… budeš sám.“

Teď už na tento rozhovor nereagovalo jen mé srdce a žaludek. Moje plíce se sotva dokázaly plně nadechnout. Přes hrudník mi mohl přejet vlak a já bych to ani nepoznal. Tak těžké bylo nereagovat na to, co mi říkala.

Teď. Necelý měsíc předtím, než jsem měl konečně dostat šanci být pro Olive tátou na plný úvazek, a ona s tím přijde zrovna teď.

„Tati,“ vypískla Olive a znovu mě zatahala za ruku.

„Teď to probírat nebudeme,“ řekl jsem Josie.

„Já vím.“ Zavřela oči. „Je mi to líto, Beckette.“

Polkl jsem. Nechtěl jsem nic říkat. Nechtěl jsem dopustit, aby moje podráždění ovlivnilo mou nebo Olivinu náladu. Během těch šesti let společného rodičovství jsme s Josie ušli velký kus cesty a já nechtěl dopustit, aby jediný okamžik zlosti zmařil to, jak tvrdě jsme pracovali na tom, abychom to dělali zdravě a vyváženě v zájmu naší dcery.

„Já vím, že je,“ pronesl jsem. Pomalu jsem vydechl a sklonil hlavu, abychom si viděli do očí. „Promluvíme si později, ano? Můžu tobě a Micahovi zavolat, až půjde Olive spát.“

Ramena jí úlevně poklesla. „Dobře. To zní dobře.“

Olive mě znovu zatahala za ruku. Sklonil jsem se a zvedl ji do náruče. Zadýchaně se zachichotala, když jsem ji nadhodil a po krátkém okamžiku beztíže ve vzduchu chytil. Sevřela mi ruce kolem krku a nohama mě pevně objala v pase.

„Připravená?“ zeptal jsem se a polechtal ji na boku. Zavrtěla se, široce se usmála a nadšeně přikývla.

Josie pohladila Olive po zádech. „Uvidíme se za pár dní, zlato.“

Když jsem s Olive kráčel ke stadionu, poslala Josie vzdušný polibek. Obvykle jí při každém stěhování z jednoho domu do druhého ukáplo pár slziček. Mimo sezonu, kdy se mnou mohla trávit delší časové úseky, se jí odcházelo hůř.

Pravidelná rutina ji uklidňovala.

Proto jsme se rozhodli, že zůstane se mnou.

Přemýšlel jsem nad Josiinými slovy a snažil se rozebrat, co řekla, co tím mohla myslet a jak ji mám proboha přesvědčit, že pro Olive je pořád lepší zůstat tady, když už je to v takovém stavu, že se kvůli tomu s Micahem hádají.

Vešel jsem s ní do budovy a zjistil, že chodba vedoucí k základnímu tréninkovému hřišti je vyzdobená tmavě zelenými a světle modrými balonkovými oblouky. Olive se zavrtěla, abych ji pustil na zem, a pak jsme pomalu procházeli chodbou, aby se mohla lehce dotýkat prsty všech balonků, které jsme míjeli.

Bylo hezké vidět tolik života v chodbách, kde jsem strávil většinu své desetileté kariéry, protože ne vždy to tak bylo. Portland Voyagers byl nejmladším týmem v lize – nově vzniklý celek, který existoval teprve šest let, a pro ty z nás, kteří jsme byli na soupisce od samotného začátku, znamenal velkou dávku nejistoty a rizika.

Nikdo vám neřekne, jak těžké bude prosadit se mezi týmy, které mají za sebou desítky let historie a kultury.

Získat si respekt v lize, kde se fanoušci identifikují podle toho, kterému týmu fandí, bez ohledu na to, jak se tomuto týmu právě daří.

Zejména v prvních čtyřech letech jsme měli víc prohraných než vítězných sezon, ale náš majitel – muž, který se víc vyznal ve financích než fotbalu – byl odhodlaný udělat z Voyagerů silné hráče v NFL.

Najal si odhodlaného manažera a vybíral nejlepší trenéry – ty, kteří neodolali výzvě stát v čele týmu, který začal dělat vlny.

Zpočátku byly malé. Ale s každým chytrým rozhodnutím se zvětšovaly.

Díky výměnám a výběrům v draftu jsme získali silné hráče.

Ve čtvrté sezoně se situace začala měnit. Atmosféra v tréninkovém centru se posunula od frustrace a beznaděje k opatrné naději. K jiskřičce optimismu, která odpovídala našemu nadšení pro hru.

Ten rok jsme po otřesné sezoně se dvěma výhrami získali první volbu v draftu. Tak přišel Christian Reyes – zadák a držitel Heisman Memorial Trophy, ocenění pro nejlepšího univerzitního fotbalového hráče, který se nebojí jít tvrdě do souboje a doběhnout si pro first down a má přirozenou schopnost vést. V jeho první sezoně s námi jsme vyhráli šest zápasů a stadion v Portlandu se poprvé začal pomalu plnit diváky.

Jakmile jsme získali Christiana, bylo snazší začít přidávat do útoku další a budovat tým kolem něj.

Jedním z těchto hráčů byl Parker Wilder. Dostal nabídku, která se nedala odmítnout, a příležitost hrát blíž své rodině.

Stejně jako já, i on hrál na pozici tight enda. Když ho v páté sezoně vyměnili z Ft. Lauderdale, rychle jsme si porozuměli a trenérovi netrvalo dlouho, než pochopil, že dohromady s Christianem jsme smrtící kombinace. Přestavěl náš útok na rozestavení se dvěma tight endy v útoku, a jakmile jsme si připsali devět vítězství, protože obrany v naší divizi proti nám neměly šanci, stěny stadionu jen stěží zadržovaly rozechvělé očekávání, když jsme vstupovali do šesté sezony.

Akce, jako byla tato – setkání přátel a rodin u neformálních her a jídla –, se staly nedílnou součástí formování pevných základů v Portlandu. Vždycky jsem na ně bral Olive, protože to byl způsob, jak ji seznámit s místem, kde jsem trávil většinu svého času. Nerada chodila na zápasy – byly příliš hlučné a bylo tam příliš mnoho lidí –, ale tohle zvládala.

Nejen zvládala, pomyslel jsem si s potutelným úsměvem, když zahlédla Parkera u dveří vedoucích na hřiště. Líbilo se jí to.

Zastavila se, zhoupla se na špičkách a ukázala na mého spoluhráče.

Vzal jsem ji za ruku a stiskl ji. „Dej mu chvilku, zlatíčko.“

Olive se na mě podívala s prosebným výrazem. „Prosím,“ řekla.

Zasmál jsem se. „Myslím, že s někým mluví. Nechceme být nezdvořilí, dobře?“

Smutně si povzdechla.

Parker byl vysoký – o pár centimetrů vyšší než já – a já jsem neviděl, kdo vedle něj stojí, ale byl jsem samozřejmě zvědavý, jestli je to jeho sestra a co mu asi říká o svých aktivitách z předchozího večera.

Parker přešlápnul a natočil hlavu, takže jsem ho viděl z profilu. Ruce měl položené na bocích a překvapilo mě, že vypadá rozzlobeně. Naproti němu stála Greer. Ruce měla založené na hrudi a nevypadala o moc šťastněji.

Když mu položila ruku na paži, trochu se uvolnil, ale zavrtěl hlavou, ať už mu říkala cokoli.

„Tatiii.“

Podíval jsem se dolů a povytáhl obočí. Tak důrazný tón moje tichá, rezervovaná dcera nikdy nepoužívala.

„Dobře,“ připustil jsem. „Tak do toho.“

Sundala si sluneční brýle, podala mi je a po špičkách se tiše připlížila ke Greer a Parkerovi.

Greer ji uviděla jako první, přimhouřila oči a pak pootevřela ústa, když ji poznala.

Když pohledem našla mě, ostře se nadechla.

V restauraci vypadala uhlazeně a profesionálně, zatímco tohle byla neformálnější verze ženy, se kterou jsem se seznámil.

Dnes neměla vysoké podpatky, ale džíny s dírami na stehnech a kolenou a na nohou zářivé bílo-zlaté tenisky. Vlasy měla spletené do copu a na krku jí visela portlandská VIP karta, jež umožňovala vstup na téměř jakoukoli akci, kterou tým pořádal.

Parker si všiml, že se její pozornost přesunula za něj, a otočil se. Když spatřil Olive, zachmuřený výraz v jeho tváři se okamžitě rozjasnil.

Natáhl k mé dceři ruce a ta se k němu rozběhla a rozesmála se, když ji vyhodil do vzduchu a zase chytil.

„Olivenko, už jsem tě dlouho neviděl!“ vykřikl. „Hlídáš tátu, aby nezlobil?“

Usmála se a zatahala ho za konečky zacuchaných zlatohnědých vlasů.

„Já vím, já vím, všichni mi říkají, že potřebuju ostříhat.“ Kývl bradou nahoru. „Na ramena?“

Olive nadšeně přikývla.

Parker si ji s lehkostí vyhoupl nahoru a já se usmál, když ho oběma rukama chytila za vlasy. Trhl sebou a poklepal jí na prsty, aby uvolnila sevření. „To jsi ji učil ty, Colemane?“ zeptal se.

„Pracoval jsem na tom celou cestu sem.“ Poplácal jsem ho po rameni. „Doufám, že budeš díky ní plešatý ještě před čtyřicítkou.“

Poškrábal se prostředníčkem na nose a já se zasmál. Greer zatím těkala pohledem mezi mnou a jejím bratrem. Vypadala… zmateně? Jako že se jí ulevilo? Nedokázal jsem to poznat.

Něco z naší výměny názorů ji přimělo vykulit oči a údivem otevřít ústa.

Odkašlala si, když si uvědomila, že na ni zírám. „Beckette,“ pozdravila mě s pousmáním.

Parker se podíval jejím směrem. „Aha, jasně. Vy dva jste se už setkali.“

„Ještě jednou děkuji za kontakt,“ kývl jsem.

„Tak proto jsi tady,“ podíval se Parker na svou sestru. Znělo to vyčítavě.

„Jeden z důvodů,“ odpověděla.

Pomalu jsem vydechl a ona na mě vrhla dlouhý, upřený pohled, který jako by říkal: Opovaž se ceknout.

„Jsem ráda, že se Beckett o té dnešní akci zmínil,“ pokračovala Greer. „Nerada bych přišla o příležitost vidět svého bratra.“

Parker zaťal čelisti a já jsem sklopil oči k podlaze, jakmile mi došel podtext toho prohlášení.

„Nemyslel jsem si, že by kvůli tomu někdo chtěl jet do Portlandu,“ zamumlal Parker.

„No, možná nás příště necháš, ať si to rozhodneme sami.“

Věděl jsem, že Parker má velkou rodinu – tři bratry a nejméně tolik sester, ale posledních pár měsíců o nich moc nemluvil.

Olive ho poplácala po hlavě. Tvrdě.

Potlačil jsem úsměv.

„Promiň, Olivenko, tahle konverzace pro dospělé tě nudí?“ Stiskl jí nohu a ona se zachichotala. „Jsi připravená jít si zaházet?“

Přikývla, což neviděl. Oči mé dcery spočinuly na Greer a byla v nich patrná zvědavost, i když by sama nikdy nezačala konverzaci s dospělým, kterého nezná.

Poklepal jsem Olive na nohu. „To je slečna Greer,“ řekl jsem jí. „Je to Parkerova sestra.“

Greer nějak vycítila, že se nemá pokoušet podat jí ruku nebo si s ní plácnout, což většina lidí při setkání s mou dcerou dělala. „Líbí se mi tvoje šaty,“ prohodila. „Na fotbal jsou jako stvořené.“

Olive zrůžověly tváře, ale protože se neměla kam schovat, jednoduše uhnula očima a znovu zatahala Parkera za vlasy, aby se pohnul.

V takových chvílích jsem vždycky pozorně sledoval reakce lidí.

Moje dcera – ať už z jakéhokoli důvodu – byla strašlivě plachá. Zdálo se, že se stydí od narození. Setkávání s novými lidmi pro ni bylo obtížné. A Josie a já jsme s několika odborníky tvrdě pracovali na tom, abychom ji ještě více nezatlačovali do její ulity tím, že ji budeme nutit do interakce dříve, než na to bude připravená.

Nikdy jsme ji nekárali za to, že nechce mluvit, a jemně jsme upozornili každého dospělého, který se o to pokusil, když se s ní setkal poprvé.

Podíval jsem se na Greer a zatajil dech, zatímco jsem čekal, jak zareaguje.

Olive po ní rychle střelila pohledem, ale Greer se jen usmála. „Kdybyste potřebovali někoho třetího, s kým si házet, prostě na mě mávni, ano?“ Naklonila se k ní. „Přimět Parkera, aby minul, mi jde vážně moc dobře.“

Parker se uchechtl. „Jo, protože ty neumíš mířit.“

Když se Olive na Greer usmála – jen nepatrným zvlněním rtů, ale přesto úsměvem –, srdce se mi zadrhlo.

Parker vyšel na tréninkové hřiště, kde ve skupinách postávaly rodiny a přátelé. Hrála hudba a po celém hřišti se hrály nejrůznější hry. Zaměstnanci stadionu přecházeli mezi pobíhajícími dětmi a rozdávali jim balonky a dárkové tašky plné výstroje Voyagerů. Když se za Parkerem zavřely dveře, šum hlasů a smíchu utichl.

„Takže,“ začal jsem, „Parker neměl nejmenší tušení, že přijdete, co?“

Greer se ušklíbla. „Ne. Ráda své bratry překvapuju, i když je dost pravděpodobné, že je to naštve.“

„Máte velkou rodinu.“

Přikývla. „Největší.“

„Něco málo mi o ní pověděl.“

„Hotový blázinec,“ odpověděla Greer nepřítomně. „Moje máma měla tři děti – mě, Erika a Adaline. Tim měl také tři: Camerona, Parkera a Iana. Když se vzali, přibyla k nám ještě Poppy a teď je to jeden velký chaos.“

Nedokázal jsem si to představit. Byl jsem jedináček a sám jsem měl také jedináčka. Našim dnům vládl klid. Nedokázal jsem si představit chaos v domě.

Přes sklo jsem viděl, jak Parker staví Olive na trávník a ze stojanu vedle hřiště bere fotbalový míč. Znal Olive dost dobře na to, aby se držel trochu stranou od davu lidí. Vzala mu míč z natažených rukou a počkala, až odběhne asi o deset metrů dál.

Mávla rukou dozadu a hodila míč – byl to nepěkný, nejistý hod, který snadno chytil a svalil se na trávník, čímž u mé dcery vyvolal potěšený smích.

Když jsem se podíval na Greer, vypadala… smutně.

Nechtěl jsem se ptát. A možná jsem ani neměl, ale stejně to ze mě vypadlo.

„Proč vás tu nechtěl?“

Zamrkala a ztěžka polkla. „Je teď trochu naštvaný na našeho tátu. No, Tim je můj nevlastní táta,“ opravila se. „Ale je to Parkerův táta.“

Přikývl jsem, protože to už jsem věděl.

„Proč se zlobí? Myslel jsem, že jste si v rodině všichni dost blízcí.“

„Jsme,“ pronesla tiše. Její oči se upřely do mých. „Neřekl vám nic o Timově zdraví?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Je nemocný.“ Odmlčela se a oči se jí zaleskly. Chvilku trvalo, než znovu promluvila. „Opravdu nemocný. Není to poprvé. A ani podruhé,“ dodala tiše. „Ale tentokát se nechce léčit. Chce si užít to, co mu zbývá ze života, a i když je to pro nás opravdu těžké,“ odmlčela se a odkašlala si, „Parker s tím rozhodnutím bojuje víc než my ostatní.“

Najednou mi dávalo smysl, proč měl Parker v posledních měsících temnější a mrzutější náladu než obvykle.

„Je mi to líto,“ odpověděl jsem. „Musí to být pro vás všechny těžké.“

Greer přikývla, a když si přejela prstem pod okem, zadíval jsem se zase na hřiště.

Zkrabatil jsem čelo.

„Tak proto…?“ Zarazil jsem se, protože mi do toho nic nebylo. „Vlastně nic.“

Zasmála se. „Proto jsem se snažila najmout si manžela?“ dokončila zlehka.

Zrak mi opět zajel k ní. „Jo.“

Greer se pomalu nadechla a pak vydechla. „Jo.“

„Kvůli Timovi,“ doplnil jsem.

„Nemůžu uvěřit, že vám to vykládám,“ zamumlala. Oči měla vážné, ústa sevřená. „A nemluvila bych o tom, kdybyste se včera večer nevrátil. Tohle nikam nevede, chápete?“

Přikývl jsem.

Otočila se zpátky k hřišti a sledovala, jak si její bratr hraje s Olive. „Minulý týden jsem zrovna vcházela do domu a slyšela jsem, jak Tim mluví s mámou.“ Polkla. „Věřte mi, že od jeho rozhodnutí jsme jako rodina vedli spoustu těžkých rozhovorů, ale myslím, že některé věci prostě nechce, abychom věděli. A já chápu proč. Opravdu to chápu.“

„Co říkal?“

Dobrou minutu mlčela, a než pokračovala, všiml jsem si, jak se jí nepatrně zachvěla brada. „Že jednou z věcí, kterých nejvíc lituje, je, že nebude moct jednu z nás holek doprovodit k oltáři. Vidět nás, jak se vdáváme.“ Po tváři jí sklouzla slza a ona ji okamžitě setřela. Jako kdyby se zbavovala důkazů, že někdy existovala. „Rozplakal se. Pak začala plakat máma,“ ukončila šeptem. „Přijde o tolik věcí. Budou to roky událostí a okamžiků – velkých i malých –, kdy o něm budeme mluvit. Co by řekl, kdyby tam byl. Jak by se cítil. Jak moc nám chybí. A jestli je tohle moje šance dopřát mu alespoň jeden z těch momentů, udělám to.“

Bylo to šílené.

Podíval jsem se na Olive na hřišti a přemýšlel, jak daleko bych pro ni zašel. Ta nekonečná vlna lásky, která nikdy neustávala, mě přiváděla k myšlence, co všechno bych udělal, aby byla šťastná a cítila se v bezpečí.

Bylo snadné nechat se unést láskou na mé straně, na okamžik jsem ale přemýšlel o tom, jak bych se cítil, kdybych věděl, že přijdu o příležitost vidět ji zamilovanou, vdanou a možná i s dětmi. Hruď se mi sevřela – bylo to těsné, bolestivé sevření, přes které se nedalo dýchat. Pak ten pocit odezněl. Ale pro Tima Wildera to neodeznělo. Musel se s tím prostě smířit.

A přesně mi to napovědělo, jak moc musí Greer Wilderová milovat svou rodinu, když je ochotná udělat něco takového, jen aby umírajícímu muži dopřála chvíli, po které toužil.

Popotáhla a rychle vydechla. „Vím, že je to blbost. Ale nevím, co jiného mám dělat.“

„Kromě toho, že budete předstírat manželství?“

Ostře se po mně podívala.

„Omlouvám se.“

Potřásla hlavou. „Cítím se tak bezmocná. A to nemám ráda. Musím něco udělat. Takže je to možná šílené, ale jeho štěstí mi za to stojí.“ Krátce ke mně zvedla tvář. V očích měla prosebný výraz, jako by zoufale chtěla, aby někdo pochopil, proč to dělá. „Copak nemáte někoho, koho byste miloval tak moc, že byste riskoval cokoli, abyste mu přinesl štěstí?“

Zavřel jsem oči a vydechl nosem. „Mám.“

Za zavřenýma očima jsem viděl Olivinu tvář.

Vždycky to byla ona.

Zastrčil jsem si ruce do kapes, zatímco jsem zpracovával Greeřina slova – jak se lišila od mé vlastní rodinné historie.

Nic v mém vztahu s rodiči by nikdy nevyvolalo takovou slepou oddanost.

Byli jsme příliš odlišní.

A proto jsem pro Olive dělal všechno, co jsem mohl.

Když Olive něco pošeptala Parkerovi, sevřela se mi hruď jako vždy, když jsem ji viděl šťastnou a věděl jsem, že se cítí dobře. Parker povzbudivě kývl a otočil se směrem, kde jsem stál s Greer. Moje dcera se na mě nedívala. Dívala se na krásnou ženu vedle mě.

A zamávala jí.

Greer se tiše, udiveně zasmála. „Vypadá to, že mě někdo povolává,“ pronesla lehce.

Zůstal jsem stát na místě, když vešla na hřiště a přiblížila se k mé dceři a Parkerovi. Posadila se na bobek vedle Olive a nějak věděla, že se k ní nesmí příliš přiblížit, že se jí nesmí dotknout, když bylo očividné, že je zdrženlivá. Jen natáhla ruku a Olive jí po vážném, hodnotícím pohledu opatrně podala fotbalový míč.

Greer se usmála, vstala a s přehnanou gestikulací ruky se snažila mé dceři něco vysvětlit. Olive přikývla.

Greer ustoupila, počkala, až se Parker rozběhne, a pak poskočila dozadu, udělala výpad jednou nohou a hodila dokonalou spirálu, kterou Parker jednou rukou chytil.

Olive poskakovala na špičkách a usmívala se.

Široce. Šťastně.

Parker na hřišti udělal salto vzad, a když se znovu postavil, rozmáchl se a hodil Olive míč pod rukou. Snažila se ho chytit, ale odrazil se jí od natažených rukou.

Greer míč sebrala a uvelebila se se zkříženýma nohama na trávníku vedle mé dcery. Zahřálo mě u srdce, když Olive bez váhání popošla a opatrně se vedle té ženy s krásnýma očima a ještě hezčím úsměvem posadila.

Pípnul mi mobil a já ho vytáhl z kapsy.

Neohrabanými palci jsem vyťukal odpověď.

Měla plné právo chtít, aby s ní Olive odjela do Londýna, i když by to bylo komplikované. Pokud bych ji nehnal k soudu – což jsem nechtěl –, nezbylo by mi nic jiného než se s tím vyrovnat. Nebo by zůstala a já bych stejně přišel o možnost být Olive otcem na plný úvazek. A to jsem taky nechtěl. V hlavě se mi honily myšlenky a útržky rozhovorů, které spolu soupeřily o první místo.

Greer.

Josie.

Já.

Olive.

Otec Greer.

Nepřítomně jsem se poškrábal na hrudi, protože mi pod hrudní kostí něco rostlo.

Nápad.

Něco, co zapouštělo kořínky a co by se mělo vytrhnout a ignorovat.

Kdybych o tom přemýšlel příliš dlouho, nejspíš toho budu litovat.

Přesně jsem věděl, jak bych mohl Greer pomoci s jejím šíleným – i když ušlechtilým – záměrem.

A jak by mi na oplátku mohla ona pomoci s mým problémem.