Tomáš Forró

Donbas

Reportáž
z ukrajinského
konfliktu

Elektronická kniha

Text & Photos © Tomáš Forró, 2019
Translation © Ondřej Mrázek, 2025

Design, Layout & Maps © Simona Machalová, 2025

ISBN 978-80-8203-602-5

Matkám,

které vychovaly vrahy –
a jejich oběti – na obou
stranách fronty,

Předmluva ke druhému vydání

„Co byste na této knize změnil, kdybyste ji psal až teď, několik let po invazi?“ Tuhle otázku mi od února 2022 položila řada čtenářů v různých zemích.

Odpověď: S vědomím invaze bych Donbas nepřepisoval. Knihu bych totiž už nedokázal napsat.

Velká válka proti Ukrajině změnila všechno. Materiál z válečné zóny jsem předtím sbíral několik let na obou stranách frontové linie, a to díky mravenčí práci a s velkou dávkou trpělivosti a nepředpojatosti. To přinášelo ovoce a otevíralo mysl i srdce mých respondentů. Nicméně lidé, kteří se před invazí dokázali o událostech od roku 2014 bavit upřímně a v klidu, občas dokonce zmírňovat své vyhraněné názory na „ty druhé“, se od té doby nenávratně změnili. Bezhlavé zabíjení vyostřilo jejich postoje, sevřelo pěsti a zúžilo úhel pohledu na to, kdo je „náš“ a kdo je nepřítel.

Nedokázal bych už ani jet za proruskými povstalci. Na ruské straně už jsem dávno považovaný za nepřítele a vydat se tam by znamenalo jednosměrný lístek do nějaké mučírny nebo kulku do zátylku. Hodně mých kontaktů navíc už nežije a hledat nové by bylo v dnešní situaci nemožné.

Nezvládl bych to ale ani lidsky. Poslouchat jako tenkrát jejich legendy o krvelačných ukrajinských nacistech, kteří zabíjejí rusky hovořící civilisty. A chápavě přikyvovat, jak jsem to dělal několik let. Jak bych to mohl udělat s vědomím, že mnozí mí přátelé a známí z Doněcku nebo Luhansku se dávno připojili k ruské armádě a vydali se dobývat a vraždit mé přátele a známé z Mariupolu nebo Severodoněcku?

Pravda je taková, že od vypuknutí velké války jsem nenašel odvahu si svou knihu ani otevřít a přečíst „novýma“ očima. Tedy očima, které po jejím napsání musely znovu a znovu sledovat doteď netušené ničení a utrpení. Celou tou hrůzou přitom procházejí stejná města a lidé, o nichž je tento příběh. Donbas, jeho obyvatelé, vesnice a ulice, to vše se změnilo v obraz zkázy, ruiny a hřbitovy. Číst tuhle knihu znovu pro mě znamená ponořit se do obrazů starého světa, znovu zažít jeho nevinnost před invazí. A pak si uvědomit, že to vše je nenávratně ztracené.

Bojím se ji však otevřít i z jiného důvodu. I přes děsivost konfliktu jsem totiž na začátku do vojenské zóny na Ukrajině jezdil s nějakým naivním optimismem. Začal jsem věřit, že regiony a obyvatelé, kteří od roku 2014 zažívali dramatické zvraty a události, se vrací do normálu. Že se budou rozvíjet jako jiné ukrajinské regiony. Opravdu jsem si myslel, že i přes klikatou a nelehkou cestu čeká Donbas víceméně pozitivní budoucnost. V kapitole o Mariupolu například píšu (v roce 2019), že „to nejhorší už má za sebou“.

Je to směšné, že?

To jsou ale dnešní úvahy. A možná, že za několik dalších let, při třetím vydání, budu cítit všechno úplně jinak.

I proto nepochybuji, že tuhle knihu je i přesto potřeba znovu vydat stejně tak, jak vypadala při prvním vydání. Bez myšlenek a nánosu budoucnosti. Bez vědomí toho, co se stane potom.

Ať už se po jejím vydání stalo cokoliv, na příběhy a události, které v ní najdete, to nemá žádný vliv. Proběhly bez ohledu na budoucnost. Invaze jejich hodnověrnost a autenticitu nijak nezpochybnila, spíše naopak. Ukázala, jak důležité je vyprávět příběh o tom, co se dělo před jejím vypuknutím.

Knihu jsem dopsal tři roky před velkou válkou, když se zdálo, že Donbas a jeho osudy už nikoho nezajímají. Invaze ukázala, že tehdejší svědectví lidí, analýzy událostí a moje vlastní zkušenosti popsané v téhle knize jsou právě dnes ještě důležitější než kdykoliv předtím.

Stihl jsem to na poslední chvíli – zachytit válku na Donbase tak, jak vypadala před invazí, by bylo už nemožné. Ať už válka dopadne jakkoli, je naivní očekávat, že to bude možné někdy potom. Že přímí účastníci událostí před ruským útokem – většinou zároveň i přímí účastníci dnešní situace – budou po tom všem schopní a ochotní mluvit tak, jak to dělali během našich schůzek do roku 2022.

A tak se stalo, že si celý ten příběh můžete přečíst i dnes. O tom, jak vlastně vznikla tahle válka. Budu vám vyprávět, kdo byli lidé, kteří válku rozpoutali, kdo proti nim bojoval a proč. Protože pokud chceme porozumět Ukrajině po invazi, je potřeba poznat, jak vypadala před osmi lety.

Chtěl bych si zachovat ten naivní optimismus z prvního vydání Donbasu.

Uvěřit, že až někdy v budoucnosti bude někdo číst tuhle knihu, na Ukrajině bude mír.

A že to krásné, barevné a svobodné místo jménem Ukrajina ještě stále existuje.

Tomáš Forró, květen 2025

1. část

Mamuka

Osvícení

Červen 1993, Suchumi, Gruzie

Klučinovi je čtrnáct let, má mokré boty a kalašnikov s posledními náboji. Schovává se v rozstřílené budově uprostřed ohlušující palby ze samopalů a minometů.

Mamuka je na frontě osmý měsíc. Ještě nedávno chodil na základní školu v Tbilisi a na vojenské základně, kde sloužil jeho táta, potají šlukoval se syny dalších důstojníků. Pak jednoho dne našel doma plačící mámu: táta se balil do války. V Gruzii se už druhá oblast vzbouřila proti centrální vládě, a když přišla armáda udělat pořádek, narazila na ozbrojený odpor a zbraně ruské armády. Na ulicích se objevili bradatí chlapi se samopaly, kteří nepijí gruzínské víno a nemodlí se ke křesťanskému bohu. Čečenci z druhé strany hor.

Jednotka pod velením Mamukova otce už brzy vyrazí do vzbouřenecké oblasti zvané Abcházie. Jak se tam ale dostal jeho nedospělý syn? To zůstane už napořád jejich tajemstvím. Jisté je, že když se jeho spolužáci vraceli po pravoslavných Vánocích v lednu 1993 zpátky do třídy, on už s tátovou jednotkou spal na sněhu v zákopech, pozoroval zabíjení kolem sebe a střílel do těch na druhé straně.

Na začátku léta se válka pomalu chýlila ke konci a ani pro jeho rodnou zemi, ani pro jeho oddíl to nevypadalo nijak růžově. Gruzínská armáda ustupovala před tajemnými bojovníky a ještě tajemnějšími nálety, které vždycky přicházely ze směru, kde ležely ruské vojenské základny. Vojáky Mamukova táty v červnu obklíčili, takže se museli stáhnout do lesů kolem hydroelektrárny u města Suchumi, jejíž zaměstnanci utekli nebo se přidali k separatistům. Žil tam už jen gruzínský ředitel s rodinou.

Poslední boj se odehrává u elektrárny a trvá osm hodin. Proti nim stojí po zuby ozbrojený pluk s více než třemi stovkami lidí, pod velením jeho táty zůstalo sotva pětapadesát vyčerpaných mužů, kterým nezbývá skoro žádná munice. Ostatní jsou mrtví. Gruzínští vojáci se snaží evakuovat alespoň ředitele elektrárny s rodinou, než padnou do rukou útočníkům. Jenomže přijdou pozdě: ještě než ředitel zemře na průstřel plic přímo před Mamukovýma očima, stihne jim oznámit, že jeho ženu a děti vzali jako rukojmí.

Podmínky útočníků jsou jasné. Buď se gruzínští vojáci vzdají, nebo budou rozdrceni. A první budou na řadě ředitelova manželka a děti. Když odevzdají zbraně, ruský velitel jim zaručí humánní zacházení. A tak Mamukův táta po dvou hodinách opouští zničenou budovu s bílým hadrem v ruce. Doprovází ho jenom jeho syn.

Venku ještě pořád panuje bojový chaos. Ani se nestihli vzdát, a už na ně útočí další oddíl: na nepřátelské straně mluví každá jednotka jiným jazykem a tihle nejspíš nepochopili, že bylo dohodnuto příměří. Mamukův táta není ozbrojený, ale jeho čtrnáctiletý syn má v ruce kalašnikov s poloprázdným zásobníkem a na nohou boty promočené skrz naskrz. Střílí tak, jak se to naučil na tátově základně: krátkými, přesnými dávkami. Dva útočníci jsou na místě mrtví, další je těžce zraněný.

Je po boji. Ve vzduchu je cítit vůně mandarinek a eukalyptů, která se mísí s pachem lidské krve a strachu. Mamuka sbírá z bojiště mrtvoly a části těl spolubojovníků. Nepřátelé jsou ze svých ztrát rozzuření a nejdříve jim ani nechtěli dovolit pochovat mrtvé. Schyluje se k lynčování bezbranných Gruzínů. Mamukův táta se zahledí na své mrtvé muže, mezi nimiž jsou dva jeho bratranci, a zmocní se ho zuřivost. Bezhlavě se vrhne na cizí bojovníky.

V ruském veliteli se v tu chvíli pohne vojenské svědomí, a tak plní svůj slib a bere poražené gruzínské vojáky pod ochranu. Mamuka mlčí a čeká, co bude dál. Tak na něj vzpomínají pamětníci boje o hydroelektrárnu v Suchumi: rozstřílená administrativní budova, před ní hromada těl a u mrtvol čtrnáctiletý kluk v zakrvácené uniformě, která je mu na první pohled velká. Promočené boty už mu sebrali tamti. Skrze dešťové mraky proniká pár paprsků zapadajícího slunce.

Jednou z výhod dětských vojáků – oproti dospělým – bývá absence strachu. V dospělosti se budou Mamuky ptát, jestli z násilí, které viděl od útlého dětství, necítil trauma. Prý ne. Ani strach, ani žádné trauma. Ani smutek. Jeho mozek ale začne zpracovávat novou lekci, kterou během následujících pětadvaceti let využije při každé další válce: Rusy lze zabít. Je možné je porazit.

Válka proti Rusku už brzy ovládne jeho mysl, pohltí Mamukovy sny, ukradne mu dětství a rozhodne o jeho dalším osudu. Od téhle chvíle bude Rusy lovit přes optiku svého samopalu, zabíjet je zblízka nožem a zaměřovat jejich pozice pro minometnou palbu. Stejná válka ho později přivede do větrné stepi ukrajinského Donbasu.

Zatím ale ještě stojí u zničené elektrárny, je mu čtrnáct, čeká ho zajetí a dospívání. Na zemi leží jeho první oběti, jejich krev se vsakuje do země, která patřila rodné Gruzii, ale teď, po prohrané válce, zanedlouho vyhlásí samostatnost a přejmenuje se na Abchazskou republiku. Vodní elektrárna, kterou právě dobyl nepřítel, leží na kraji budoucího abchazského hlavního města Suchumi.

Mamuka neví, že se zároveň stává svědkem zrodu zatím rozpracované vojenské koncepce, v níž splývá konvenční a partyzánská válka, vojáci i civilisté, fakta i propaganda. Mamuka bude zažívat její fungování na vlastní kůži v nových konfliktech, učit se od ní a sledovat, jak čím dál efektivněji ničí celé státy. Koncepce, která se za pár desetiletí vyvine v sofistikovaný a vysoce efektivní systém. Západní analytici mu dají název hybridní válka.

Prvního paradoxu hybridní války si ale stihl všimnout už teď. Přestože oddíly jeho táty měly bojovat proti nezkušeným abchazským separatistům, stála proti nim dobře vyzbrojená a zorganizovaná armáda. Jednotka, která je nakonec porazila, má stovky mužů. Abchazů v ní napočítal sotva pět.

Je teplý, voňavý červen. Střelba už dávno utichla. Prší.1

Konec ukázky