Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Simona Kotlárová

Historický přehled 4 - Nejstarší Přemyslovci

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Historický přehled 4 - Nejstarší Přemyslovci Simona Kotlárová

Publikováno s laskavým souhlasem autorky

KOSMOVA KRONIKA

Kosmas, náš nejstarší kronikář, byl první, kdo pověsti o praotci Čechovi, Libuši a Přemyslovi písemně zaznamenal do své kroniky. Podle všeho však pouze přetlumočil ústní podání těchto pověstí. Aby nedošlo ke splynutí, pokusil se Kosmas vést mezi pověstmi a skutečnými událostmi jasnou dělící čáru. Od okamžiku, o němž byl přesvědčen, že už náleží historii, začal uvádět letopočty. Ne všechny jsou ale správné. Zmýlil se hned u prvního data, neboť pro něj bájné období českých dějin končí ve chvíli, kdy moravský arcibiskup Metoděj pokřtil posledního pohanského Přemyslovce Bořivoje a to v roce 894. V této době je však Metoděj již devět let mrtev (zemř. 885). Mínění Kosmovo odpovídalo tehdejším představám, že dějiny národů začínají teprve jejich christianizací. Nicméně Bořivoj je první Přemyslovec považovaný za historickou osobnost.

Z prvotní chudé dějové kostry, dochované v Kosmově Kronice české, zkošatěly příběhy silou fantazie mnoha pozdějších vypravěčů. Nové podrobnosti sotva přibývaly díky objevovaným historickým faktům, pouze se řetězily motivy dodávané představami různých autorů.

Kosmas se narodil asi r. 1045 a zemřel r. 1125, dožil se tedy velmi vysokého věku (přežil osm přemyslovských vládců - počínaje Břetislavem I. a jeho vnukem Vladislavem I. konče).

Jako mladík z blíže neznámé, jistě však lepší, české rodiny přišel Kosmas na školu při biskupství v Praze a stal se tu kanovníkem (církevní úředník - člen kněžského sboru kolem biskupa) a přibližně ve třiceti letech odešel studovat do ciziny, dlouho pobýval v Lutychu. Vyššího kněžského svěcení se dočkal až ve věku 54 let. Často patřil k průvodcům biskupů, takže hodně cestoval. Na sklonku života převzal úřad děkana, tj. hospodářsko-organizačního správce kapituly. Jako většina tehdejších kněží byl Kosmas ženat. S manželkou Božetěchou měl, pokud známo, syna Jindřicha.

Chronica Bohemorum je jediné Kosmovo dílo, které se dochovalo, ale není známo, zda byl autorem i jiných spisů.

NEJSTARŠÍ PŘEMYSLOVCI

Bořivoj - Spytihněv - Vratislav - Václav. jsou prvními z nejstarších představitelů přemyslovských vládců z období přelomu 9. a 10. století. Přestože se nám o raných dobách našich dějin nedochovalo dostatek informací, zůstanou osobnostmi, které skutečně existovaly.

BOŘIVOJ I.

Nejstarší panovník přemyslovských Čech. V době, kdy se ujal vlády, byl sjednocovací proces v Čechách téměř dokončen. Jen východní část země - Charváti, později Slavníkovci, se z pravomoci Přemyslovců vymykali. Také na Kolínsku si relativní samostatnost udržely dobře opevněné kmeny, podle Dalimila snad Zličané (?).

Bořivoj vládl pravděpodobně mezi lety 867/8 - 888/9 a údajně se dožil věku 36 let. Měl prý šest dětí, z nichž jsou známí jeho nástupci Spytihněv a Vratislav. Jeho ženou byla Ludmila, dcera Slavibora z kmene Pšovanů.

První zmínka o Bořivojovi pochází z doby, kdy na Moravě pomohl knížeti Svatoplukovi odrazit útok franckých vojsk. Poté nám další neověřitelná zpráva předkládá Bořivojův příchod i s Ludmilou a třicetičlennou družinou na Velkou Moravu, kde se znovu shledal se Svatoplukem. Možná, že právě tady se Bořivoj poprvé setkal s opravdovou křesťanskou vírou. Patrně však také poznal, že tato víra stabilizuje a umocňuje postavení středoevropských panovníků. Bořivoj i jeho žena přijali křest (asi 884) a stali se prvními zakladateli církevní architektury. Ve starých písemnostech je Ludmila líčena jako upřímná a horlivá křesťanka.

Není zcela jasné, zda to byl Bořivoj, kdo zbudoval kostel Panny Marie v Praze a zda právě on přenesl dosavadní sídlo Přemyslovců na Levém Hradci do Prahy. Historikové nevyvracejí, že by mohl být zakladatelem Pražského hradu. Život a skutky prvního křesťanského panovníka Bořivoje pro nás zůstávájí značně mlhavé.

SPYTIHNĚV I.

O tomto druhém Přemyslovci na knížecím stolci nám jsou známa pouze značně neurčitá a nejednotná fakta. Nicméně víme, že Spytihněv byl starší Bořivojův syn, víme, že byl pokřtěn a že se stal zastáncem latinské liturgie. Byl ženatý. Potomky ale zřejmě nezanechal. Vládl asi od roku 894 do roku 915.

Po smrti moravského panovníka Svatopluka se Spytihněv spolu s dalšími českými velmoži dostavil do Řezna, kde se všichni poddali vévodovi Arnulfovi. Tento akt bývá dokládán jako odtržení českých kmenů od Velké Moravy.

Z pramenů víme, že nechal Spytihněv postavit na Budči rotundu Petra a Pavla, která pozměněna stojí dodnes. Na Pražském hradě pak přebudoval kostelík Panny Marie. Zemřel údajně ve věku 40- ti let.

VRATISLAV I.

Třetí Přemyslovec (Bořivojův syn) převzal vládu po zemřelém Spytihněvovi. Panoval snad od roku 915 do roku 921, kdy asi zemřel.

Vratislav se oženil s Drahomírou, snad knížecí dcerou, pocházející ze slovanského kmene Stodoranů v Polabí, tedy s pohankou. Podle legendy spolu měli 7 dětí (3 syny a 4 dcery). Známe opět pouze dva - Václava a Boleslava.

Zprávy o vladařských skutcích Vratislava jsou chudičké. Bývá považován za úspěšného obránce Čech před nájezdy kočovných Avarů. Kolem roku 916 začal budovat kostel sv. Jiří na Pražském hradě. Ten dokončil až jeho vnuk Boleslav II. Vratislav je v tomto kostele pochován.

VÁCLAV

O čtvrtém z nejstarších vládců přemyslovského rodu byly napsány desítky knih. O životě tohoto českého světce vypráví mnoho legend a můžeme se o jejich úplné pravdivosti pouze dohadovat. Existenci knížete Václava však nelze zpochybnit.

Po smrti Vratislava je jeho syn Václav ještě nedospělý. Žije u své babičky Ludmily na Budči, kde jej tato zbožná křesťanka vychovává. Co Ludmila pokládá za nepochybně správné, jeví se její pohanské snaše Drahomíře jako zrada a ziskuchtivost. Navíc se Drahomíra obává, že výchovou babičky přijde o syna. Mezi oběma ženami dochází vinou Drahomíry ke konfliktu, neboť ta nechce připustit, aby byl z Václava vychován křesťan. Ludmila před vládychtivou snachou ustupuje a odchází z Prahy na hrad Tetín. Drahomíra nakonec posílá na Tetín Ludmiliny vrahy, Tunnu a Gommona, kteří Ludmilu zardousili. Tímto aktem je později Ludmila označena za Kristovu mučednici a uznána za svatou.

Když Václav dospívá, ujímá se vlády (trvá asi mezi léty 922 - 935) v rozporu se svou pohanskou matkou. Vyhání ji z Prahy na Budeč. Posléze se však smiřují. Čechy za jeho vlády jen vzkvétají, neboť Václav je schopný, mírumilovný a zbožný panovník. Český kníže poctivě a pravidelně odvádí každoroční poplatek německému vládci Jindřichu I. Ptáčníkovi (sto dvacet volů a pět set hřiven stříbra). Avšak nejen jeho politika vycházející z dané situace, ale i křesťanská dobrota pobuřují Drahomíru a Václavova mladšího (?) bratra Boleslava I. Dochází ke spiknutí Boleslava a dalších přívrženců, zraje plán vraždy. Nevíme, zda na místo zvráceného činu, do Staré Boleslavi, přijíždí Václav sám od sebe, nebo zda byl pozván na křtiny Boleslavova syna Strachkvase. A tak, v pondělí 28. září neznámého roku (asi 935) umírá český kníže Václav rukou svého bratra Boleslava a čtyř dalších vrahů - Tita, Hněvsi, Čisty a Tuži. Zemřel skvělý panovník míru, zrodil se světec.

Co je na těchto dvou příbězích pravda a co výmysl, se můžeme pouze domnívat. Ani datum Václavova úmrtí není věrohodné, tak jako motivy obou vražd. Spíše ale než o spor náboženský, šlo o mocenské a politické zájmy, protože od dob Bořivojových byli všichni Přemyslovci křesťani. To však nemírnilo brutalitu, s níž se i další středověcí panovníci prodírali na vrchol politické moci.

Václav zahynul jako politik, panovník. Mučedníkem se stal s půlstoletým zpožděním teprve ve chvíli, kdy církev potřebovala domácího světce konajícího zázraky, někdy v letech 972 - 975, kdy bylo v Praze založeno biskupství. Diecéze by bez symbolického přímluvce v království božím byla neplnoprávná, chyběl by důležitý článek v organizačním schématu - jako kdyby biskupství zůstalo bez biskupa. Ověnčen gloriolou světce reprezentuje takto Václav po své smrti celý přemyslovský rod. Proto jsou všichni další nástupci zrozeni z tohoto rodu obdařeni boží milostí. Jejich vláda je touto milostí chráněna, což v očích poddaných posvěcuje dynastickou moc všech Přemyslovců.

Svatováclavská tradice sehrála v českých národních dějinách neobyčejně významnou roli a není sporu, že do určité doby to byla role pozitivní. Václavovo jméno šeptali lidé v dobách nejtemnějších. Pojilo generace, konkretizovalo národ a jeho národní tradice, vytvářelo pocit sounáležitosti. Hlavně za dob germanizace se jeho jméno vynořovalo vždy jako symbol národa a vlasti.

BOLESLAV I.

Po smrti knížete Václava vládl v Čechách jeho bratr Boleslav I., řečený "Ukrutný" (zřejmě pro účast na vraždě svého bratra Václava). V dobách středověku se nejeden Přemyslovec tímto způsobem zmocnil trůnu.

Osobní data Boleslava téměř neznáme. Neví se nic o jeho narození ani úmrtí (podle současných badatelů mohl snad vládnout 37 let, mezi lety 935 - 967/972). Byl snad prvním Přemyslovcem, který si za manželku vzal šlechtičnu, a to německého původu, vzdáleně spřízněnou s císařem. Snad se jmenovala Biagota. Ze sňatku lze nepřímo vyčíst, že v této době je postavení Přemyslovců v české zemi pevně stabilizováno, výjimkou byl rod Slavníkovců. S Biagotou měl Boleslav 4 děti - dcery Doubravku a Mladu a syny Strachkvase a Boleslava (pozdější kníže).

Až do roku 935 byl Boleslav I. údělným pánem na Staré Boleslavi. Jakmile se stal pražským knížetem, jeho dosavadní politika se zásadně změnila. Zatímco jeho bratr Václav prosazoval mírovou politiku, byl Boleslav patrně jiného mínění. Záhy po nastoupení na knížecí stolec zrušil poplatek, který se pravidelně odváděl německým panovníkům. Za Boleslavovy vlády to byl nový saský vládce Ota I, se kterým pak válčil vytrvale celých 14 let. Zprvu Boleslav dlouho vzdoroval, nicméně roku 950 se vojsku Oty I. podařilo proniknout do Čech. Boleslav byl nucen se pokořit a zavázal se k poplatkům. Český kníže uznal vrchní nadvládu Oty I. a slíbil vyslat, kdykoli bude vyzván, římskému králi své oddíly na pomoc.

Příležitost na sebe nedala dlouho čekat. Maďaři po dobytí Velké Moravy neustali v napadání okolních zemí. Pronikali až do středního Německa. Teprve bitva na řece Lechu r. 955 znamenala konec jejich rozpínavosti. Vojsko Oty I. bylo tehdy posíleno českými bojovníky a přivodilo maďarským oddílům těžkou porážku. Současně porazil Boleslav I. i jiné maďarské oddíly a využil svého vítězství k tomu, aby k Čechám připojil i Moravu s přilehlými částmi Slovenska, jež kdysi byly neoddělitelnou součástí Velké Moravy. Boleslavův stát úspěšnými vojenskými výboji vzrostl a sahal až do Krakovska, které se stalo také součástí českého území.

Když v roce 967 (či 972) Boleslav I. umírá, odevzdává svým nástupcům území, jež se až do našich dnů v podstatě osvědčilo jako jádro českého státu.

BOLESLAV II.

Kníže Boleslav II. zvaný Pobožný, šestý Přemyslovec v pořadí, syn a nástupce Boleslava I., vládl od otcovy smrti 972 nebo již od roku 967 (?), až k přelomu tisíciletí asi do r. 999.

Syn schopného českého knížete pokračoval v otcových šlépějích. Především navázal na snahy o zřízení biskupství v Praze a dosáhl svolení Oty I., aby se Praha stala střediskem samostatné církevní organizace (v r. 973-74). Až dosud byly Čechy podřízeny biskupovi řezenskému. Zřízení pražského biskupství bylo významným příspěvkem k upevnění českého státu a k vymanění se z nadvlády německých biskupů. Církev tehdy byla zcela podřízena světské moci a pražský biskup se zval kaplanem knížecím (pomocník knížete). Prvním biskupem se stal Dětmar, rodem Sas, znal však český jazyk.

Další pomoc církvi poskytl Boleslav II. tím, že za své vlády podporoval zřizování prvních klášterů (v Praze u sv. Jiří, v Břevnově, Ostrově aj.). Kláštery nebyly jenom útulkem mnichů a jeptišek, nýbrž i významnými hospodářskými celky, které vlastnily rozsáhlé pozemky a stovky poddaných lidí. Robota a poddanské dávky umožňovaly mnichům bezstarostný život, vytvářely podmínky pro kulturní činnost klášterů. Veškeré vzdělání se soustřeďovalo v rukou církve. Církevní a později klášterní školy učily úzký okruh vznešených mladíků číst a psát, klášterní písařské školy opisovaly od 11. stol. první rukopisy, často zdobené miniaturami.

Snad právě skutečnost, že Boleslav II. podporoval církev, vedla kronikáře k tomu, aby ho nazvali Pobožným. Ovšem ani kníže s tímto přídomkem se nevyhnul krutým vojenským akcím. Dlouhá léta bojoval s německými králi a v boji o území Slezska se dokonce střetl se svým příbuzným, polským králem Měškem (jeho ženou byla Boleslavova sestra Doubravka). Krutost Boleslava II. vystupuje do popředí ještě více ve vnitřních sporech českého státu. Kořeny těchto sporů spočívaly v neústupnosti vládnoucích členů přemyslovské dynastie vůči jiným českým feudálům (jiným knížecím rodům). Stálá hrozba, která ohrožovala vládů přemyslovských knížat, byl mocný rod Slavníkovců, mající tendence zasahovat do politiky vlády tehdejších knížat. Uprostřed těchto sporů stál druhý pražský biskup (od roku 982) Slavníkovec Vojtěch. Tento muž se kontaktoval s nejvyššími představiteli církevní i světské moci. Roku 994 pro velké neshody s českým knížetem i ostatními představiteli pražské diecéze Vojtěch opustil česk!

ou zemi. Později byl zabit jako misionář v kraji pohanských Prusů (r. 997 v okolí dnešního Gdaňska) a byl prohlášen církví za svatého. Pohřben byl v polském Hnězdně.

Neshody s rodem Slavníkovců se Boleslav II. rozhodl vyřešit jednou provždy. Roku 995 dobyl slavníkovský hrad Libici nad Cidlinou a dal povraždit všechny zajaté představitele rodu. Vyvražděním Slavníkovců si Boleslav zajistil pevné a českými feudály nijak neohrožované postavení v zemi. České knížectví bylo vnitřně sjednoceno.

Ukázalo se však, že nejsou zdaleka vytvořeny tak pevné základy, aby se Čechy mohly rozvíjet bez otřesů. V okolí vznikaly nové feudální státy (vedle polského i stát uherský), které spatřovaly v loupeživých válkách bezpečné zdroje zisků.

Boleslav II. měl se svou německou ženou Emmou čtyři syny. Boleslavovi synové pro budoucnost mladého českého státu znamenali však hotovou katastrofu, neboť z touhy vládnout se nezastavili před ničím. Boleslav, Jaromír a Oldřich - jsou tři jména v českých dějinách spojená s největší lidskou krutostí.

VZNIK A ZÁKLADNÍ RYSY ROMÁNSKÉHO SLOHU

Přestože vznik tohoto slohu nemůžeme přesněji datovat, víme, že stavby v tomto stylu se zejména v západní Evropě začaly objevovat přibližně kolem roku 1000. Název slohu je odvozen od města Řím (Roma) a jeho vznik je spletitým, dlouhotrvajícím procesem. U nás se románský sloh plně rozvinul téměř se stoletým zpožděním, v roce 1100. Ovšem i stavby, které vznikly před rokem 1000, bývají běžně označovány za románské. Někdy se s určitým zjednodušením, ovšem celkem oprávněným a pochopitelným, za románskou architekturu považují prostě všechny stavební památky, které vznikaly až do období gotiky (asi do roku 1250).

HŘIVNA

Tato váhová jednotka (někdy marka) vznikla v době Vikingů ve skandinávských zemích (poprvé je připomenuta r. 857). Byly to 2/3 římské libry. Užívání hřivny se šířilo dvěma směry - přes Anglii do západní Evropy a přes Rusko a Polsko do střední Evropy. Její váha však není všude stejná. Kolísá v rozličných zemích a městech mezi 180 g (Flandry) a zhruba 280 g (Morava a Vídeň). Váha hřivny určitého místa za prvé kolísala, za druhé byla rozličně vypočtena. Nejvýznamnější pro střední Evropu byla hřivna města Kolína n. Rýnem. Její váha se zřejmě několikrát měnila, zachovaná závaží odpovídají zhruba 229 - 232 g. Ve výši asi 234 g ovládala i mincovnictví habsburských zemí.

DIECÉZE

Územní celek ve státě spravovaný biskupem a zřizovaný papežem.

ROD SLAVNÍKOVCŮ

Na konci prvního tisíciletí stanuly v českém státě proti sobě dva mocné rody, Přemyslovci a Slavníkovci. I když informace nejsou jasné, písemných záznamů není mnoho, je ale pravděpodobné, že oba tyto kmeny měly přinejmenším stejné předpoklady stát se vládnoucím rodem v zemi. Roku 995 se státní rozpory mezi oběma rody násilně uzavřely - Slavníkovci byli přepadeni na hradě Libice a valná většina mužských potomků (děti nevyjímaje) byla vyvražděna.

Otcem všech Slavníkovců byl muž jménem Slavník. Se svou ženou Střizislavou (někdy nazývanou Adilburk), pocházející patrně z přemyslovského rodu, měl několik synů - Soběslava, Vojtěcha, Spytimíra, Pobraslava, Pořeje a Čáslava. Historické prameny uvádí ještě jednoho plnoprávného syna Slavníka, Radima, ten byl ale synem jiné ženy. Obsáhlejší informace zaznamenala historie o Soběslavovi, Vojtěchovi (biřmovacím jménem - Adalbert) a Radimovi. Nejvyšší postavení v rodině převzal po smrti Slavníka (zemř. pravděpodobně 18. března r. 981) syn Soběslav.

Na rozdíl od otce si Soběslav v politice počínal mnohem energičtěji a útočněji. Momentální situace v zemi mu však dovolovala si takto počínat, neboť Přemyslovci právě v této době prodělávali svou krizi. Na slavníkovském Malíně, ale také na Libici, začal Soběslav razit vlastní mince, na nichž si přisvojil titul vévoda (dux), tedy stejný titul jaký používali Přemyslovci. Tyto mince razil Soběslav pro svého bratra Vojtěcha (od r. 982 pražský biskup). V tomto směru navazoval mladý Slavníkovec na právo říšských biskupů razit vlastní oběživo. Soběslavovy mince představovaly spíše kulturní prestiž rodu než jeho ekonomickou moc. Důležitým článkem mezi Slavníkovci a Přemyslovci byl právě biskup Vojtěch. Byl to člověk na svou dobu velmi vzdělaný (studoval katedrální školu v Magdeburku, tzv. sedm svobodných umění - gramatiku, rétoriku, dialektiku, aritmetiku, geometrii, astronomii a hudbu se zpěvem). Na studiích osvědčil Vojtěch vysokou intelektuální úroveň, vytrvalost a hluboké porozumě!

ní zásadám křesťanské víry. V dalším životě se pak tento vzdělanec zaměřil na reformu křesťanské společnosti, čímž proti sobě později popudil nejen knížete, nýbrž i české církevní hodnostáře. Jako druhý pražský biskup byl Vojtěch zvolen 19. února r. 982 na Levém Hradci. Prostřednictvím nového biskupa hodlal údajně Boleslav II. spolupracovat při správě země se Slavníkovci. Vojtěchovo zvolení však mohlo mít i jiné opodstatnění - ze všech kandidátů měl nejlepší kvalifikaci, pocházel z významného rodu a dokonale znal zvyky i jazyk naší země. V upevňování a šíření křesťanské víry postupoval Vojtěch co nejradikálněji. Ve věcech víry odmítal jakékoli kompromisy, vystupoval proti prodeji otroků, neuspořádaným rodinným vztahům a dalším prohřeškům. Vojtěchovo energické vystupování je brzy vystaveno tlaku ze strany Boleslava i ostatního kněžstva, proto se Vojtěch rozhodl Čechy opustit. Roku 988 se vydal do Říma, dále pak putoval po různých místech Itálie. Po celou dobu působení v Itálii !

s ním pobýval jeho bratr Radim, který se pro Vojtěcha stal skutečnou oporou.

Přibližně v tomto období doléhají na českou zemi stále se zvyšující expanzivní tendence našich sousedů, Uherska a Polska. V česko-polských územních sporech je papež nakloněn spíše polskému vládci Měškovi I. Ani odchod Vojtěcha coby pražského biskupa rozhodně neupevňuje mezinárodní pozice českého knížete. Mocní Slavníkovci mají nejlepší příležitost začít působit na svrchovanost přemyslovských vládců. Pro posílení vlastní prestiže vypravil proto Boleslav II. poselstvo do Říma, kde žádá návrat pražského biskupa zpět do Prahy. Roku 992 se Vojtěch skutečně vrátil, rok nato založil první mužský klášter v Čechách (dnešní břevnovský) a už o rok později opustil Prahu a zemi podruhé, tentokrát však natrvalo. Přemyslovci museli čelit tlaku uvnitř země i za jejími hranicemi a Slavníkovci stále okázaleji zdůrazňovali svou nezávislost. To však nebylo zrovna prozíravé. Na Přemyslovce a řadu osobností Pražského hradu plně dolehla obava z tušené zrady. Celý vývoj politické situace v zemi spěl !

k přímé konfrontaci. Roku 995, když Slavníkovec Soběslav posiloval vojenskou armádu císaře Oty III. v boji proti polabským Slovanům, padlo rozhodnutí. V předvečer svátku sv. Václava, tj. 27. září, udeřila ozbrojená družina vedená z Prahy na opuštěnou slavníkovskou Libici (nad Cidlinou). V boji, který trval dva dny, padla většina přítomných mužů, pražští družiníci neušetřili ani životy dětí (chlapců).

Historie dnes bohužel není schopná určit, kdo v této akci vyvinul největší iniciativu, zda to byl Boleslav II., či některý z jeho synů Jaromír nebo Oldřich (Boleslav III. byl mimo zemi). Ať byl však iniciátorem kdokoli, jisté je, že vykonavateli ortelu byli knížecí družiníci. Situace uvnitř státu se vyvražděním Slavníkovců možná uvolnila, ovšem krize českého státu se tím rozhodně nevyřešila.

SYNOVÉ BOLESLAVA II.

Nejprve zasedl za knížecí stolec Boleslav III., zvaný též Ukrutný, ačkoli se krutostí od svých předchůdců ani současníků nijak podstatně nelišil. Aby si Boleslav zabezpečil vládu, dal vykleštit svého bratra Jaromíra. Třetí bratr Oldřich unikl smrti jen rychlým útěkem do Bavor. Boleslav III. ovšem sám dlouho nevládl. Mocný polský král Boleslav Chrabrý obsadil v r. 1003 Prahu a svého příbuzného Boleslava III. zajal a dal oslepit. Od mnoha proklínán, od nikoho neželen, dožil Boleslav v polském žaláři, ve kterém strávil víc než třicet let (zemř. 1037).

V roce 1003/1004 s pomocí německého krále Jindřicha II. ovládl opět Prahu a české knížectví Jaromír. V této době se nestabilní stolec českých knížat stal hříčkou dvou mocných sousedů; krále německého a krále polského. Česká knížata se stala služebníky německého krále a lenní vztahy Čech k říši se prohloubily a utvrdily.

Zuřivý zápas bratří však pokračoval dále.

Lstivý a obratný Oldřich nakonec Jaromíra nejen připravil o trůn, ale také o zrak. Teď už byl Oldřich z tolika členů přemyslovského rodu sám. Všichni ostatní padli za oběť nezřízené rvačce o moc. Aby Oldřich udržel rodové jméno, neváhal si vzít vedle legitimní manželky další: Boženu, manželku blíže neznámého svobodníka (svobodníci - zbytky kdysi svobodných členů rodu). Z tohoto nelegitimního manželství pocházel pozdější kníže Břetislav.

V boji o trůn si Oldřich nebyl jist ani před svým vlastním synem. Odsunul jej proto na Moravu, která se někdy v letech Oldřichova panování, asi r. 1019, navrátila zpět k Čechám (od doby vpádu Boleslava Chrabrého byla pod vládou polskou). Morava se však k Čechám přičlenila v omezených hranicích bez Slovenska. Slovensko se už v té době stalo pevnou součástí uherského státu.

V zahraniční politice hodlal Oldřich těžit ze slabostí německé říše. Avšak nedovedl se ze závislosti na sousední zemi vymanit. Dospěl tak daleko, že byl dokonce německým králem souzen a vržen do vězení. Váha českého feudálního státu tak od dob Boleslava I.. a II. značně poklesla. Teprve smrt Oldřichova skončila jedno z nejsmutnějších období českých dějin.

LENNÍ ZÁVISLOST ČESKÉ ZEMĚ VŮČI ŘÍŠI

Při líčení českých dějin 10. a 11. století jsme se několikrát dotkli poměru a vztahu Čech k německé říši. Viděli jsme, že český kníže se postupně dostal do podřízeného postavení vůči německému králi a císaři a že se Čechy staly lénem říše. Tato lenní závislost souvisela vždy jen s osobou českého panovníka a měnila se podle změn na císařském trůnu i na českém knížecím stolci. Dále lenní závislost českého knížete neplynula z žádného právního nároku, nýbrž se opírala výhradně o násilí a byla výrazem mocenské převahy německých císařů.

Když se český stát zmítal ve vnitřních svárech, vzrůstal vliv německého panovníka. A naopak, byla-li německá říše zatížena bojem o císařský trůn, uvolňovala se závislost Čech na tomto území, zvláště stál-li v čele tak schopný panovník, jako byl např. Boleslav I. i Boleslav II. Můžeme vidět, že podle těchto pravidel se utvářel poměr Čech k říši i v následujících obdobích.

Dočasná nadvláda německých králů nad českým knížetem byla zprostředkována násilím a vojenskou mocí, nikoli však právem.

BŘETISLAV I.

Nacházíme se v období, kdy Čechy právě ztratily svého vládce, knížete Oldřicha. Vyvstala nová otázka - kdo na Oldřichovo místo, neboť kandidáti jsou dva. Oldřichův syn Břetislav a jeho strýc, nešťastná vějička osudu, Jaromír. Jaromír se ale sám vzdal nároků, jež mu jako nejstaršímu v rodě podle zvykového nástupnického práva příslušely a uvolnil knížecí stolec ve prospěch mladého energického Břetislava.

Na více než dvacet let se tedy roku 1034 ujal vlády nad českým státem Břetislav I. Tento schopný panovník pak své tři předchůdce předčil svou diplomacií a válečnickou odvahou v mnoha směrech. Nakloněna Břetislavovi byla i mezinárodní situace. Polsko se ocitlo ve své největší krizi raného středověku, v Uhrách zemřel nešťastnou náhodou jediný syn krále Štěpána I., což znamenalo nástupnické komplikace. Také německý císař Konrád II. je zaneprázdněn vlastními problémy (s papeži v Burgundsku a válkou proti pohanským Luticům). Břetislavovo vojsko pomohlo Konrádovi v těchto pohanských bitvách, čímž byl Konrád Břetislavovi zavázán a ten pak nemusel německého panovníka žádat o české léno, ba nemusel ani platit (svěření léna bylo velmi drahou záležitostí). Jak vidno, nástupem Břetislava na trůn se říšskoněmecké vztahy ihned příznivěji upravily. Toho český kníže využil a v létě r. 1039 vtrhl do Polska.

Nečekaný vpád Čechů do této země měl zrovna tak nečekaný úspěch. Hnězdna, kde byly uloženy ostatky sv. Vojtěcha, se Češi zmocnili takřka bez boje. Úspěch měl samozřejmě i kořistnický charakter, neboť Břetislavova vojska drancovala a brala, co se dalo. Koncem září 1039 byla česká armáda v čele se svatými ostatky Vojtěcha a nesčetnou kořistí zpátky v Praze.

Právě Vojtěchovy ostatky byly hlavní motivací, proč Břetislav do Polska vtrhl, neboť už delší dobu usiloval o zřízení českého arcibiskupství. Ačkoli čtyřicet let po smrti, přece jen svatý Vojtěch mohl příznivě ovlivnit rozhodnutí Říma. Sbor kardinálů však poukázal na kruté drancování a loupení v Polsku. Díky výmluvnosti opatů z Břevnova a Ostrova se ale podařilo papežův hněv odvrátit, mimo to byl Benedikt IX. jeden z nejúplatnějších papežů v dějinách křesťanství. Sen o zřízení arcibiskupství byl však odložen ad acta, pouze za polské tažení byl Čechům udělen ten nejmírnější trest: pokání - český kníže i biskup měli v zemi zřídit nový klášter, což Břetislav samozřejmě rád učinil (r. 1046 byl ve Staré Boleslavi vysvěcen klášterní chrám).

Současně s diplomatickým zápasem v Římě musel český kníže čelit hněvu nového německého císaře Jindřicha III. Ten polskou výpravu považoval za nebezpečnou nejen vlastním zájmům, nýbrž i zájmům celé říše. Požadoval tedy, aby Břetislav kořist, kterou získal v Polsku, navrátil zpět. Ovšem Břetislav nebyl z tak poddajného těsta, jak by se předpokládalo. Na stále se zvyšující nároky a podmínky ze strany německého císaře nehodlal přistoupit. Konflikt bylo nutné vyřešit jedině válkou.

Už o rok později zmobilizoval Jindřich mohutnou armádu a ve třech proudech vtrhl do nepřipravených Čech. V září 1041 obléhalo německé vojsko Prahu. Břetislav zrazen několika nejbližšími byl nucen žádat o mír. Slíbil Jindřichovi, že v Řezně dojednají v nejbližší době kapitulační podmínky. Břetislav ponížen musel žádat o odpuštění. Mimo to zaplatil obrovskou částku peněz, aby odčinil hřích, jímž se postavil na odpor hlavě všeho světského křesťanstva. Jindřich si byl však vědom budoucí možné pomoci armády jediného schopného Přemyslovce v české zemi, proto Břetislavovi ponechal veškerá práva a vše, co k důstojnosti panovníka náleželo. Mírové podmínky z Řezna byly pro český stát ještě velmi příznivé. V následujících patnácti letech plnil Břetislav dohodnuté podmínky a osvědčil se jako střízlivý realistický politik.

Když v necelé padesátce umíral, zanechal svým synům zemi uspořádanou a v hranicích, které si alespoň v základních konturách podržují Čechy a Morava dodnes. Než zemřel, formuloval Břetislav r. 1054 ještě tzv. stařešinský řád - nástupnický princip (seniorát), podle kterého měl zemřelého vladaře napříště nahradit nejstarší žijící mužský příslušník dynastie. Chtěl tak předejít možným sporům svých pěti synů, před kterými je Břetislav na smrtelném loži ještě varoval. Bohužel, potomci českého knížete otcovo nabádání nerespektovali příliš dlouho.

NÁSTUPNICKÝ PRINCIP A MORAVŠTÍ PŘEMYSLOVCI

Český kníže Oldřich dobyl asi v r. 1019 na Polácích moravské území a svěřil je do správy svému synovi Břetislavovi I. Osudy Čech a Moravy, spojených v jednotném přemyslovském státě, se poté ubíraly společnými cestami. Když Břetislav, obdařený řadou mužských potomků, umíral, přisoudil nejstaršímu synovi panování nad celým českým státem, mladší obdařil Moravou. Oni a jejich potomci tu měli, pod vrchním dohledem českého knížete, vládnout jako údělná knížata. Neztráceli přitom práva ke knížecímu stolci v Praze, který měl podle Břetislavova ustanovení patřit vždy nejstaršímu žijícímu Přemyslovci. Již za necelé půlstoletí však docházelo k pokusům udržet vrchní moc v rukou užší rodiny pražského knížete. Moravští Přemyslovci, sídlící v Olomouci, Brně a ve Znojmě, se jen zřídka domohli svých nástupnických práv.

SPYTIHNĚV II.

Nejstarším a tedy k vládě povolaným Přemyslovcem se po smrti knížete Břetislava stal jeho syn Spytihněv, narozen patrně r. 1031. Mladším potomkům Vratislavovi, Konrádovi a Otovi přiřkl otec jako území určená k jejich obživě úděly na Moravě se správními centry na hradech v Olomouci, Brně a Znojmě. Nejmladšímu Jaromírovi vybral otec duchovní dráhu, měl se později stát druhým nejmocnějším mužem ve státě, pražským biskupem.

Zdaleka ne vše, co si otec přál, synové respektovali. Kromě Oty zasáhli zbývající čtyři do dějin českého národa. Spytihněv, Vratislav a krátce i Konrád se vystřídali na pražském stolci, Jaromír se po smrti biskupa Šerbíře ujal r. 1068 jeho biskupské berly.. Po celou polovinu 11. století vládla mezi bratry typická přemyslovská nesnášenlivost a touha po moci.

Prvorozený Spytihněv převzal otcovo dědictví ve svých čtyřiadvaceti letech. Vládl však pouze šest let a v českých dějinách mu nebylo dáno zanechat výraznější stopu. Šestiletá Spytihněvova vláda ač krátká, byla však dost dlouhá na to, aby kníže několika svými činy projevil určité tyranské sklony a aby napjaté vztahy v přemyslovském rodě, za Břetislava potlačené, zahořely opět v plné síle...

Vyhnal ze země nejen svou matku, nejen abatyši od sv. Jiří, vyhnal i mnichy ze Sázavy (jediného kláštera v zemi se slovanskou liturgií). V rozporu s přáním svého otce se současně násilím pokusil zbavit údělu své tři bratry. Vratislav opustil olomoucký hrad a stejně jako sázavští mniši uprchl pod ochranu uherského krále Ondřeje. Vratislavova manželka se stala zajatkyní Spytihněva, ve vysokém stupni těhotenství krutým zacházením předčasně porodila a zemřela. Další bratr Konrád musel opustit brněnský úděl a sloužit knížeti při dvoru jako lovčí (správce lesů), mladičký Ota odešel ze Znojma a stal se správcem knížecí kuchyně. A tak k aktivům vlády jedenáctého Přemyslovce můžeme připsat toliko dvě pamatováníhodné skutečnosti: fakt, že Spytihněvovi papež přiznal právo nosit biskupskou mitru (obřadní pokrývka hlavy), nevíme však, jaký význam pocta měla, a že nedlouho před smrtí počal budovat na Pražském hradě románskou baziliku sv. Víta.

Spytihněv zemřel předčasně roku 1061, za manželku měl Iddu (Hiddu) Vitinskou a z dětí se ví pouze o Svatoborovi, který se oddal kněžskému stavu.

VRATISLAV II.

Po předčasné smrti Spytihněva nastoupil na český trůn jeho mladší bratr Vratislav. Oba bratři se po předešlých rozporech těsně před smrtí Spytihněva alespoň navenek smířili. Vratislav se vrátil z Uher, odkud si přivedl svou druhou ženu, uherskou princeznu Adlétu (brzy, r.1062, zemřela). Jakmile byla dána Vratislavovi moc rozhodovat, pokusil se uspořádat poměry doma dle vůle otce Břetislava. Bratrům vrátil údělná knížectví - Konrádovi Brněnsko, Otovi přenechal svoje někdejší působiště, Olomoucko. Mladičkého Jaromíra se smírem pokoušel přimět, aby respektoval otcovo přání a věnoval se kněžské dráze. Nakonec byl Jaromír vysvěcen násilím, avšak zanedlouho prchnul i se svými kumpány do Polska. Tehdy započal pro Vratislava boj, který ho nepříjemně provázel po celé období jeho panování.

Mezi oběma bratry zahořela zášť o to nešťastnější, že šlo o dva nejvyšší představitele přemyslovského státu - český kníže proti budoucímu biskupu pražskému (od r. 1067). Obava z možných konfliktů s bratrem v budoucnosti vedla Vratislava k rozdělení pražské diecéze na dvě, druhá kapitula vznikla se souhlasem biskupa Šerbíře kolem r. 1063 v Olomouci. Do budoucnosti byla moc příštího biskupa oslabena. Když se po smrti biskupa Šerbíře chopil svaté berly Jaromír, rozpoutal se boj, který utichl až Jaromírovou smrtí v r. 1090.

Jaromír se cítil ochuzen nejen o právo na trůn (neboť mu otec vybral kněžskou dráhu), ale i jeho moc coby pražského biskupa byla zřízením olomoucké kapituly krácena. Žádal proto Vratislava, aby olomoucké biskupství zrušil, jeho žádost však český kníže neoslyšel. Ze zášti se tedy Jaromír vypravil do Olomouce a surově tamějšího biskupa Jana (bývalého břevnovského mnicha) fyzicky napadl. Tehdy se v Praze začali poprvé objevovat papežští legáti, neboť spor došel tak daleko, že ho musel řešit samotný Řím. Vratislav vyřešil problém přestěhováním svého sídla z Pražského hradu na Vyšehrad, kde započal s výstavbou chrámu a královského paláce (dodnes zůstaly jen nepatrné zbytky). Vyhnul se tímto, alespoň částečně, obvyklým střetům se svým bratrem na Pražském hradě. Nakonec však byl Jaromír hodnosti biskupa zbaven a dokonce mu Řím odňal i majetková práva.

Za zmínku také stojí, že za svého panování povolal Vratislav do Čech zpět sázavské mnichy, žádal dokonce papeže, aby oficiálně povolil slovanskou liturgii, čemuž bohužel vyhověno nebylo.

KRÁLOVSKÁ KORUNA

Poprvé v dějinách panování přemyslovských knížat se setkáváme s titulem český král. Byl to právě Vratislav, jehož hlavu jako první zdobila královská koruna. Hodnost krále mu byla udělena německým císařem Jindřichem IV., pouze však osobě Vratislava II., nikoli dědičně.

Proč udělil Jindřich IV. českému knížeti královskou korunu? V době vlády Vratislava II., českého knížete, vrcholí v Římě spory o tom, kdo z vyvolených lidí představuje boha na zemi, zda světský představitel moci, čili císař, nebo církevní hodnostář, čili papež. Církev rozhodla o svém prioritním postavení ve světě lidí a sám papež Řehoř VII. tvrdě za tímto programem stál. Považoval se za jediného nejmocnějšího zástupce boha na zemi. Proto jemu mělo náležet právo ustavovat církevní hodnostáře (biskupy, arcibiskupy aj.), nikoli světským feudálům. Názory církve však tvrdě naráží na ustálenou moc tehdejšího římského císaře a krále Jindřicha IV. Mezi oběma představiteli moci na zemi se prohlubuje propast, neboť se císař nehodlá vzdát práva tzv. investitury (volby, či dosazování církevních hodnostářů). V jejich sporu svou roli sehrál právě také český kníže Vratislav II., když se jednoznačně postavil na stranu německého císaře. Poskytl Jindřichovi pomoc nejen vojenskou, nýbrž i peněži!

tou. Vratislavovi bojovníci se pro druhou stranu nepřítele stali postrachem a císař tuto jistě vítanou pomoc patřičně hodnotil. Dal Vratislavovi v léno marku východní (pozdější Rakousy), posléze i marku míšeňskou. Vratislav si však musel tato území vydobýt. Podařilo se mu obsadit pouze část marky míšeňské (Budyšínsko).

Trvalejší povahu měly zisky státoprávní - zanikl poplatek odváděný z Čech do říše a roku 1085 byl Vratislavovi v Mohuči udělen královský titul. Vratislav se stal králem českým a polským (titulem polského krále chtěl Jindřich rozšířit pravomoc říše i na Polsko). Vratislav byl i nadále císařovým vazalem, byl povinen pomoci vojensky a účastnit se i některých dvorských sjezdů. Nebyl však císaři zavázán žádnými dalšími povinnostmi, naturálními dávkami ani poplatky. Praha se mohla právem radovat z povýšení českého knížete na krále. Korunovační slavnosti se konaly na Vyšehradě a v souvislosti s tím vzniklo i nádherné dílo českého umění iluminátorského, slavný rukopis korunovační tzv. Kodex vyšehradský.

Konec Vratislavova života kalily pouze dvě skutečnosti. První, když se proti němu znovu postavil jeho vzpurný bratr Jaromír, kterého však dokázal zkrotit stejně jako před lety a Jaromír byl nucen prchnout do Uher, druhá, když se proti Vratislavovi postavil vlastní syn, Břetislav II. Avšak i jeho odboj dokázal český král odvrátit a Břetislav, jako předtím Jaromír, prchl do vyhnanství ke dvoru uherského krále Ladislava.

České zemi vládl Vratislav třicet let, do roku 1092. Byl třikrát ženat, o prvních dvou ženách jsme se již zmínili, poslední a třetí Vratislavova žena byla polská princezna Svatava, sestra Boleslava II. Smělého.

První český král Vratislav II. odkázal svým nástupcům zemi, která byla osvobozena od přímé závislosti na říši, a svými vladařskými schopnostmi posílil samostatné postavení českého panovníka. Po jeho smrti převzal královské žezlo už jen jediný žijící potomek knížete Břetislava - Konrád Brněnský. I ten však třičtvrtě roku na to umírá. Na trůn nastupuje nová generace, potomci českého krále Vratislava II. (při korunovaci označen jako Vratislav I.).

BŘETISLAV II.

Vláda Břetislava II. spadá do krátkého časového úseku, a sice do let 1092-1100. Se svými schopnostmi dobře vládnout by se byl možná vyrovnal svému otci, bohužel se však dopustil osudové chyby. Předmětem konfliktu bylo, jak zanedlouho uvedeme, opět více kandidátů na trůn. Ale pojďme se podívat, co se vlastně stalo.

Břetislav II. ve snaze udržet trůn ve své pražské rodové větvi, pominul nároky Konrádova syna Oldřicha (dědic brněnského údělu) a prosazoval jako dalšího nástupce na český trůn svého bratra Bořivoje II., který byl mladší než Oldřich. Tím porušil seniorát uzákoněný svým dědem Bořivojem. Následovala však chyba ještě daleko horší - podle starobylého zvyku, který zakořenil téměř jako zákon, volili kandidáta na knížecí stolec šlechtici a předáci. Přestože to byl pouze formální akt, jehož se zúčastňoval také prostý lid (ovšem rolí neméně formální), nebylo radno tento zákon obcházet. Pro zajímavost uvedeme, že se tato volební shromáždění nazývala »kolokvie«. Tyto volby se odehrávaly v patřičných mezích, neboť Přemyslovci zcela suverénně a bezkonkurenčně (zejména vyvražděním Slavníkovců) ovládli pole moci ve státě. Nicméně pokud se vynořilo na knížecí stolec přemyslovských kandidátů víc, a ten okamžik právě nastal, staly se volby šlechticů a ostatních přítomných záležitostí skutečně p!

latných voleb.

Břetislav, bez ohledu na danou skutečnost, posílá německému císaři bohaté dary, aby se vzápětí u dvora Jindřicha IV. objevil sám osobně. Přichází s prosbou, aby císař z pozice nejvyššího světského pána udělil Bořivojovi českou zemi v léno a tím mu zajistil, pakliže Břetislav zemře, právo jediného následníka trůnu. Dostáváme se k jádru věci, neboť tímto neuváženým manévrem dal Břetislav II., i pro doby budoucí, německým císařům do rukou zbraň, jíž mohli ovládat, v lepším případě alespoň ovlivňovat, příští dosazování panovníků na český trůn. Byla totiž porušena zaběhnutá a vlastně i přirozená posloupnost domácích voleb (na řadu měla přijít nejdříve česká kolokvie, pak teprve formální schválení voleb německým císařem). Břetislavova iniciativa státu do budoucnosti nesporně uškodila a přivedla ho do dlouhých těžkých nesnází.

Jakmile Břetislav zajistil trůn svému bratrovi, obrátila se jeho pozornost k tomu, jenž byl hlavní příčinou jeho nepříliš dobré taktiky. A sice k bratranci Oldřichovi. Ten i se svým bratrem Litoldem prchá před úklady knížete Břetislava daleko za hranice. Správou Moravy je pověřen Bořivoj a Břetislav dále činí možné i nemožné, aby vydobyté pozice pro svého bratra dopředu pojistil. Břetislav možná tuší, že dny jeho vlády jsou již sečteny.

20. prosince roku 1100 vskutku přichází akt odplaty z ruky jakéhosi Loreka, vraha, kterého si údajně měli najmout nepřátelé přemyslovského rodu - Vršovci. O dva dny později Břetislav probodnut oštěpem umírá na následky smrtelného zranění. Za krátkou dobu své vlády stihl dát svým neopatrným jednáním pouze špatný příklad svým dalším nástupcům.

BOŘIVOJ II.

Vláda tohoto Přemyslovce byla předznamenána neblahým krokem předešlého vládce, Břetislava II. Úsilí Břetislava, dostat po své smrti na trůn mladšího bratra, rozpoutalo v zemi feudální rozbroje a boje o trůn. Bořivoj hledal pomoc u německého císaře a samostatnost českého státu tak pomalu upadala. Proti novému panovníkovi povstala řada českých údělných knížat (brněnských i olomouckých).

Rozpoutal se sveřepý boj o moc, na řadu přišly sliby, peníze, lest, zrada i meč. Přemyslovští panovníci se předháněli u německého císaře, kdo zaplatí či slíbí víc. A císař svěřil vládu v české zemi hned tomu, hned zase jinému. Na knížecím stolci se v naší zemi během čtvrtstoletí vystřídal Bořivoj II., na krátký čas Svatopluk, dvakrát panoval Vladislav, knížetem se stal dokonce i Oldřich a Ota.

Dosazování panovníků bylo provázeno celou řadou násilných akcí a moc ozbrojených družin v těchto zápasech neobyčejně vzrostla. Tato hluboce konfliktní doba přinesla také vyvraždění dalšího knížecího rodu - Vršovců (1108). Začíná se také formovat budoucí postavení a moc české šlechty, neboť knížata kolem sebe soustředí družinu pánů, kteří se stávají nezbytně nutnou součástí při prosazování panovníka na trůn. Kníže považuje tyto bojovníky a pomocníky za své vazaly a je jim lenním pánem. Uděloval jim podíly z kořisti, stále častěji však pozemky. Postupně se z těchto členů družin vyvinuly urozené šlechtické rody, obdařené dědičným pozemkovým majetkem a vlastnící poddané. Urozenost šlechty se samozřejmě rozlišovala výší majetku - bohatší páni sídlili na svých hradech, chudší pobývali uprostřed dvorců se svými poddanými. Moc šlechty pomalu roste, aby se v budoucnu sama stala živlem nesnadno ovládnutelným.

Teď se však vrátíme k našim panovníkům - na trůně se střídali v poměrně krátkých intervalech a odcházeli dřív, než stačili pro českou zemi cokoli hodnotného vykonat.

OLDŘICH

Po Břetislavovi tedy usedl na trůn Bořivoj. Byl to však panovník příliš slabé a nerozhodné povahy, než aby bezkonfliktně zvládl situaci, kterou mu přivodil jeho bratr Břetislav. Zakrátko poté, co se totiž chopil vlády v naší zemi, se z vyhnanství vrátil jeho sok v boji o trůn - Oldřich, minulý údělný kníže brněnský. Bezradný Bořivoj nechal Oldřicha i jeho bratra Litolda, aby se zcela nerušeně znovu usadili na svých bývalých údělech v Brně a Olomouci. Nepodnikl proti Oldřichovi nic, ani se nesmířili, ani ho brněnského údělu nezbavil. Jeho pasivita však vedla Oldřicha k tomu, aby začal jednat.

A Oldřich nečekal dlouho. Po vzoru svého bratrance se vydává do Řezna k císaři Jindřichovi VI., aby přednesl svou stížnost: obvinil Bořivoje, že se zmocnil trůnu neprávem. Stížnost byla samozřejmě oprávněná, neboť byl Oldřich po Břetislavovi vskutku nejstarším v dynastii Přemyslovců a podle tzv. seniorátu měl na trůn větší právo než Bořivoj. Své argumenty Oldřich podpořil slibem ohromné částky peněz a požádal Jindřicha, aby propůjčením korouhve a ostatních odznaků knížecího důstojenství udělil Čechy v léno jemu. A historie s německým císařem se opakuje. Jindřich přijal peníze a Čechy udělil v léno Oldřichovi.

V boji o trůn došlo brzy mezi Oldřichem a Bořivojem ke střetu, který vyústil ve válečný konflikt (a zdaleka ne poslední). Téměř nekrvavou bitvou vyšel z boje vítězně kníže Bořivoj a Oldřichova ctižádost tímto značně vychladla, nicméně brněnský knížecí úděl si mohl iniciátor válečného tažení beztrestně ponechat. Tentokrát se ještě Bořivojovi jeho dobrosrdečnost nevymstila, doplatil na to však o několik let později.

SVATOPLUK

Dalším sokem Bořivoje byl jeho bratranec Svatopluk, který po svém otci Otovi I. Olomouckém (jeden z pěti synů Břetislava) zdědil moravský úděl na severu země.

Původně přátelé se nešťastnou volbou Bořivojovou rozešli v ohnivém sváru, ve kterém Svatopluk přísahal pomstu (v jednom z nástupnických sporů v Polsku, kde oba bratranci vojensky intervenovali, zradil totiž Bořivoj za úplatu předem dohodnutou linii se Svatoplukem). Svatoplukova nenávist dozrála záhy v plán zmocnit se českého trůnu. Hodlal to však provést jinak než před ním Oldřich. Neobrátil se o pomoc na císaře, nýbrž tentokrát na českou šlechtu. Podařilo se mu soustředit kolem sebe několik vlivných pánů a pak připravil plán zrady. Nedlouho nato (září 1105) využil nepřítomnosti Bořivoje v zemi, a spojen se svými spiklenci, pokusil se vtrhnout za hradčanskou i vyšehradskou bránu. Napoprvé však Svatoplukův manévr nevyšel a dříve než vnikl za obě brány násilím, vrátil se Bořivoj z ciziny a útok zrádců odrazil. Viníka však opět nepotrestal. Zanevřel ale na některé předáky šlechtických rodů, z přílišné podezíravosti však i na mnohé nevinné. Ti, jež takto zatratil, pak posílili táb!

or Svatoplukův (mezi ně patřili např. Vršovci).

Druhý útok na Prahu se brzy dostavil a to v květnu 1107, kdy se u pražských bran objevilo moravské vojsko a Bořivoj prakticky bez boje vyklidil Svatoplukovi pole. Svatopluk se ujal žezla a Bořivoj prchl do Polska, spolu s ním odešel také jeho mladší bratr Soběslav. Třetí ze čtyř synů Vratislava - Vladislav, se však přidal na stranu vítěze. Z tohoto faktu pak mínil vytěžit co nejvíce. Vynutil si na svém bratranci slib, podle kterého se měl, dle svých zásluh, stát nástupcem Svatopluka na českém trůně. Toho se ostatně zanedlouho dočkal.

Ještě před tím se ale pokusil vrátit poražený Bořivoj. Pomoc hledal opět u dvora německého panovníka, tentokrát u Jindřicha V., syna Jindřicha IV. Za vysokou pěněžní částku podpořil Jindřich Bořivoje a navrátil české léno do jeho rukou. Svatopluka si Jindřich ponechal jako svého zajatce.

Na cestě do země uvítalo Bořivoje vojsko Oty II. (bratr Svatopluka) a ne právě přátelsky. Bořivoj znovu hledá azyl v polské zemi, aby se odtud po dlouhém čase vrátil naposled k českému trůnu (v letech 1117-1120), ovšem opět s pramalými výsledky.

V české zemi panuje bezvládí, ale Svatopluk, nyní v zajetí Jindřicha V., nečekal příliš dlouho na příležitost. Nabídl německému panovníkovi 10000 hřiven stříbra a zlata a Jindřich, vědom si, že sousední země nemůže zůstat dlouho bez panovníka, přijímá.

Po návratu do země se Svatopluk pokouší dát dohromady slíbenou částku peněz. Konečná suma však dělá pouze 7000 hřiven, nicméně Jindřich V. se spokojil a zbytek dluhu Svatoplukovi odpustil. V české zemi vládne opět Svatopluk (1107-1109). Během krátké doby vlády dokázal Svatopluk své nesporné politické schopnosti, ať už šlo o vojenské či vladařské kvality jiného druhu. Jednu špatnou vlastnost mu však dějiny určitě neodpářou. Panování tohoto vladaře provázela totiž jedna černá stránka jeho povahy, a to krutost. Svou vládu poskvrnil činem, který po dlouhá léta nevalně provázel naši zemi (a to i z hlediska mezinárodního). Šlo o vyvraždění dalšího šlechtického rodu, tentokrát Vršovců. Zápletka této akce nebyla ani příliš složitá - ke Svatoplukovi se dostaly poněkud zkreslené informace o chystané zradě, jejímž iniciátorem měl údajně být jeden z Vršovců, muž jménem Mutina (?). Můžeme určitě pochybovat, že by tato "zrada" měla mít tak krutý dopad na všechny členy rodu. Svatopluk totiž !

nechal vyvraždit i děti vršovských předáků. V našich dějinách se opakuje historie vraždy (stejně byl před časem vyvražděn rod Slavníkovců). Svatoplukovi se však jeho přespřílišná krutost rozhodně nevyplatila, neboť byl zanedlouho sám zavražděn, a to nepotvrzeně snad nějakým pozůstalým členem Vršovců.

Země je znovu bez vládce a znovu, jako už po kolikáté, se přihlásí několik kandidátů. Svou roli sehrají opět peníze a císař Jindřich V. - trůn získává Vladislav I.

VLADISLAV I.

Nový rok 1110 - do Čech přijíždí německý král Jindřich V., aby rozhodl o příštím panovníkovi české země (to, že o českých záležitostech rozhoduje cizinec, dokladuje, jak v těchto časech značně poklesla prestiž Přemyslovců a státu vůbec). Královské žezlo nakonec získává Vladislav I., který vládne v naší zemi po celých šestnáct let (1109-1125).

Boje o moc přinesly další odvetu těm, kteří nestáli za kandidaturou nynějšího knížete. Na druhou stranu ani proti Vladislavovi boje neutichaly. Vladislavovým nástupem na trůn se obnovil starý konflikt s bratrem Soběslavem, který je doposud v polském azylu..

Soběslav se nikdy netajil, že hájí zájmy bratra Bořivoje. Proto v září r. 1110 vtrhl s vojskem polského panovníka Boleslava III. Křivoústého do Čech. Jeho vpád byl pro českého panovníka sice velmi překvapivý, nicméně pro Soběslava přínos neznamenal. A tak neklid v zemi trval až do roku 1115, kdy smírem mezi všemi přemyslovskými knížaty byly vysilující vnitřní rozbroje dočasně ukončeny.

Kníže Vladislav vládl přemyslovskému státu, jak jsme již uvedli, poměrně dlouho. Avšak musíme dodat, že z dosud nejasných důvodů podstoupil v letech 1117-1120 vládu svému bratru Bořivoji II. Poslední vládní pokus Bořivoje byl však pouze dočasný, bez jakýchkoli výsledků, které by nějak dějiny státu ovlivnily. Za blíže neznámých okolností byl Bořivoj po třech letech svržen a nucen znovu emigrovat. Tentokrát nalezl útočiště v Uhrách, kde také roku 1124 zemřel. Vlády se znovu ujal Vladislav I.

Vládu Vladislavovu však provází jen málo historicky důležitých faktů, které by stály za zveřejnění. Jsou pouze dvě věci v éře jeho panování, které jsou hodny zájmu našich dějin: roku 1114 zastával Vladislav I. při svatebních oslavách na dvoře Jindřicha V. místo říšského číšníka. Z tohoto čestného středověkého úřadu vzniklo v pol. 13. stol. právo českého krále náležet mezi kurfiřty, kteří volili římskoněmecké císaře. Věc druhá je sestavení trojdílné kroniky, kterou v letech 1119-1125 psal pražský kanovník, tou dobou děkan svatovítské kapituly, Kosmas. Tento náš nejstarší kronikář se dožil ještě nástupu Soběslava I., nejschopnějšího ze čtyř synů krále Vratislava, a nedlouho poté zemřel.

SOBĚSLAV I.

Psal se rok 1125, jaro - královna Svatava (vdova po králi Vratislavovi) žádá svého syna, Vladislava I., aby se dříve, než zemře, smířil se svým bratrem Soběslavem, který upřímně svůj osud spojil s vladařsky méně schopným bratrem Bořivojem. Vladislav řeší dilema, nakonec se přece jen rozhodne pro smír a vládu v zemi posléze předává Soběslavovi. Toto rozhodnutí znamená, že po dalších patnáct let bude české zemi vládnout schopný a neméně statečný kníže Soběslav I.

Soběslavův nástup na trůn schválilo i shromáždění velmožů, v zemi se však, jako ostatně i jindy, objevil někdo, kdo se proti rozhodnutí Vladislava a ostatních tvrdě postavil. Byl to Ota Olomoucký, který se ihned po zvolení nového panovníka spojil s novým německým králem Lotharem III., aby sjednal spravedlnost. Domníval se totiž, že jako nejstaršímu Přemyslovci náleží titul českého knížete jemu. Poskytl Lotharovi (jak bylo zvykem) vysokou částku peněz, a protože Lothar měl Soběslavovi za zlé, že nijak zvlášť nespěchal přihlásit se u něho jako vazal, přidal se na stranu zhrzeného Oty. Povolal Soběslava do Řezna, aby se zde jako český kníže hájil. Ten se však osobně vůbec nedostavil a Lotharovi nezbylo než problém řešit válkou.

Obě strany se na střetnutí pečlivě připravovaly. Soběslav i Lothar shromáždili početné vojsko a v únoru roku 1126 překročil německý král českou hranici. Smůlou Lotharova vojska však bylo, že se rozhodli zaútočit mimo sezónu (bojovalo se většinou v létě). Než tedy překročili hranice a stačili se zorientovat, bylo vojsko vyčerpané. Němci nestačili ani zbudovat ležení, když jejich vojska překvapila Soběslavova armáda. I když početněji slabší, rozprášili Češi německá vojska, která se z úderu neměla čas vzpamatovat. V krvavé bitvě u Chlumce (nedaleko dnešních Teplic) padl i Ota Olomoucký a německý král Lothar III. byl zajat.

Smrtí Oty Olomouckého padl celý motiv bitvy. Soběslav se mohl právem radovat, když se ještě navíc jeho protivník Lothar III. ocitl v českém zajetí. Český kníže byl však realista a člověk podivuhodně velkodušný. Německého krále nejen propustil, nýbrž i přislíbil, že se v brzké době dostaví k jeho dvoru, aby zde složil lenní hold. Lothar III., král německý, odjíždí z Čech se svým vojenským průvodem a se všemi poctami, které jsou krále hodny. Nesporný politický takt se Soběslavovi do budoucna rozhodně vyplatil. Na spojenectví s Lotharem vybudoval Soběslav svou zahraniční politiku.

Během své vlády byl Soběslav nucen vyrovnávat se i s mnohými nešvary uvnitř země. Šlo zejména o některé údělníky či předáky šlechtických rodů, kteří vzdorovali proti politice českého panovníka. Dokonce zosnovali proti knížeti atentát (hlavním iniciátorem byl tehdejší pražský biskup Menhart). Soběslav však dokázal připraveným nástrahám čelit lépe než jeho předchůdci. Organizátoři spiknutí byli potrestáni, ovšem hlavní viník, biskup Menhart, unikl. Schoval se za své alibi - v době provedení atentátu byl na cestě do Jeruzaléma. V dalších časech společného soužití Soběslava a pražského biskupa se problém opět vyřešil přestěhováním knížecího stolce na vyšehradské sídlo. Soběslav byl 18. přemyslovský kníže, který významně zasáhl do dějin našeho státu. Se svou ženou Adlétou Uherskou prožil překvapivě hezké manželství, které přivedlo na svět pět dětí (snad), jeho čtyři synové - Vladislav, Soběslav II., Oldřich a Václav - se do českých dějin každý svou měrou také zapsali.

Soběslav je pochován na Vyšehradě spolu se svým otcem, matkou i sourozenci (hrobka však doposud archeology objevena nebyla).

VLADISLAV II.

V pořadí devatenáctým Přemyslovcem na českém trůně byl z rozhodnutí domácí šlechty, která už nechtěla ve volbách zaujímat roli pasívního diváka, zvolen Vladislav II., syn Vladislava I. Také německý král Konrád III. proti tomuto novému rozhodnutí nijak neprotestoval, přestože slíbil Soběslavovi před jeho smrtí, že příštím nástupcem na trůn bude jeho syn Vladislav. Ani česká šlechta však o Soběslavova syna nikterak nestála. Proto na dlouhých 32 let (1140-1172) byl do čela přemyslovského státu postaven kníže Vladislav II. (později král).

Postavení nového českého panovníka upevnil možná také fakt, že se jeho ženou stala Gertruda z Babenberku, nevlastní sestra budoucího císaře, nyní německého krále Konráda III. Politika obou mužů se spojila ve společné mocenské zájmy. V této linii se Vladislav II. pokusil setrvat i po smrti své ženy (1150) i Konráda III. a navázal podobné styky s dalším německým panovníkem Friedrichem Barbarossou.

Brzy po zvolení Vladislava na trůn se situace v české zemi začíná vyhrocovat opět ve smyslu některých šlechtických zájmů. Hlavně moravská údělná knížata v čele s Konrádem Znojemským projevila značnou nespokojenost s vládou nynějšího Přemyslovce. K nespokojencům se přidal i odmítnutý kníže, Soběslavův syn Vladislav. Zanedlouho - na jaře roku 1142, se spojené ozbrojené družiny moravských údělných knížat vydaly do Prahy, aby svrhly dosavadní vládu Vladislava II. Zjevný motiv tomuto tažení však chyběl. Pokus odrazit útok ozbrojenců ještě před Prahou nevyšel, Vladislav tedy rychle spěchal bránit samotnou Prahu. Ta se v květnu stala dějištěm bratrovražedné občanské války.

Konrád Znojemský ničí střelbou baziliku sv. Víta i klášterní chrám sv. Jiří. Vladislav se rozhodl posílit svoji obrannou armádu, válečný konflikt v Praze předal do rukou svého bratra Děpolta a spěchal za svým švagrem Konrádem III. do Německa. Ten sice pomoc přislíbil, ne však zadarmo. Když se vojsko okupující Prahu dovědělo, že české hranice překročila německá armáda, příliš dlouho se nezdrželo a dalo raději přednost rychlému ústupu. Německý král aniž by pozvedl zbraň, vracel se domů jako vítěz i se slíbenou finanční odměnou. Vladislav posléze plení Moravu, vzbouřenci ale na přímluvu samotného Konráda III. trestu ušli.

KŘIŽÁKEM A KRÁLEM

Píše se rok 1146, Evropu vzrušuje významná událost: druhé křižácké tažení. Hlavním agitátorem byl největší muž té doby, fanatický Bernard z Clairvaux. Ve znamení kříže vytáhli do boje mladý francouzský král Ludvík VII., německý král Konrád III., a mimo další evropské šlechtice přijal výzvu i Vladislav II. Účastí byla tato výprava velkolepější než pak svými výsledky.

Česká vojska se do boje vypravila v létě roku 1147, do Jeruzaléma však nikdy nedorazila. Vznikly problémy se zásobováním, do cesty se postavily i nemoci a jiné překážky. A tak se roku 1147 Vladislav i se svým vojskem vrací zpátky do Čech, zklamán, že pouť do svaté země vůbec podnikl.

Roku 1156 se Vladislav II. podruhé oženil s durynskou šlechtičnou Juditou, čili Jitkou, a o tři roky později (1159) byl na další svatbě - Friedricha Barbarossy (Rudovouse), kde se oba muži spřátelili. Vladislav tady vykonával funkci říšského číšníka. Na tomto místě uzavřeli oba dohodu - Barbarossa Vladislavovi přislíbil udělit královskou hodnost a naoplátku český kníže slíbil pomoc v boji s římskými papeži a italskými městy, dosud vzdorujícími německé expanzi.

Při tažení do Polska se ještě Friedrich Barbarossa přesvědčil o Vladislavově vojenské udatnosti a roku 1158 mu v Řezně nasadil královskou korunu. Čtyři měsíce nato, v květnu téhož roku, Vladislav naplňuje jejich společnou dohodu a se svým vojskem vyráží dobýt tehdejší největší italské město, kvetoucí Milán. Při tomto tažení si Češi vydobyli svou odvahou respekt nejen Barbarossy, nýbrž i milánských nepřátel. Město samo však padlo až později, při dalším tažení v roce 1162. Vladislav se vrací domů s velkou slávou i s podílem (1000 hřiven), i v budoucnu je jeho vojsko vždy připraveno německému císaři pomoci. Vladislav se stal důležitým činitelem v mezinárodní politice, avšak byl vždy přespříliš svolný podporovat Barbarossu v jeho státní politice, čímž upevňoval především jeho moc, ne svoji. A toho Barbarossa na samém sklonku Vladislavova života tvrdě využil. Vladislav dožil svůj život ve vyhnanství a rozplynula se i vidina slíbené dědičné koruny. Český stát byl tedy sice povznesen!

na království, nicméně královský titul nebyl s to přikrýt vnitřní slabost přemyslovského státu. Na dalších pětadvacet let se český stát dostal do krize, v níž jenom zázrakem nezmizel z politické mapy Evropy.

Druhý český král zemřel 18. ledna 1174 v Meerane v Durynsku na statku své manželky královny Judity. Pohřeb byl vykonán ve Strahovském klášteře. Završil se osud člověka, který se sice dočkal mnohých poct, včetně královské koruny, avšak všechno, čeho dosáhl, bylo odvozeno z přílišné ochoty sloužit.

ŘÍŠSKÝ ČÍŠNÍK (arcičíšník)

Jeden z říšských arciúřadů, jejichž urození nositelé konávali při slavnostních událostech symbolické čestné služby římským králům a císařům. Kromě číšníka sem patřil maršálek, komoří a truchses. Ve 13. století se tito hodnostáři většinou začleňovali do vznikajícího sedmičlenného sboru tzv. kurfiřtů, výlučných volitelů římských panovníků. Mezi nimi zaujal hned od počátku důležité místo rovněž český král.

REZIGNACE VLADISLAVA II.

České dějiny právě vstupují do období, kdy se čeští panovníci budou na trůně střídat ještě rychleji než kdykoli předtím. Ačkoli se to může čtenáři po předešlých kapitolách zdát skoro nemožné, fakta hovoří jasně.

Nacházíme se na sklonku 12. století, kdy vliv Friedricha Barbarossy na český stát přestupuje všechny únosné meze. Věčné rozbroje českých panovníků zavedou stát téměř na pokraj jisté záhuby. Staneme se loutkou v rukou císaře. Podívejme se nyní, jakou politickou hru s námi Barbarossa svedl.

Když za pomoci Vladislava II. pokořil Barbarossa nejen italská města, ale i samotného papeže, nesnesl, aby se v jeho těsném sousedství vyskytoval někdo alespoň tak mocný, jako byl český král.

Vladislav II. vládl zemi poměrně dost dlouho a k osobě německého císaře se choval nanejvýš oddaně. Po celý čas jeho vlády mezi oběma muži nedošlo k vážnější rozepři. Až na sklonku života začal Vladislav pomýšlet, jak nejlépe zabezpečit své děti. Když Vladislav za císařovými zády prosadil svého syna Vojtěcha do arcibiskupského úřadu v Salzburku, cítil se Barbarossa opravdu velmi rozhořčen, už také proto, že Vojtěch byl přívržencem papeže Alexandra (víme, že vztahy mezi císařem a papežem nebyly zrovna nejlepší). Další chyby se Vladislav dopustil vzápětí, neboť se rozhodl svého dalšího syna Bedřicha (jindy také Friedricha) prosadit na český trůn. Věc měla jisté překážky, doposud totiž žili potomci předešlého krále, Soběslava I. - Oldřich, Soběslav II. a Václav II., dva ve vyhnanství, Soběslav byl vězněn doma na hradě Přimda. Vladislav tušil, že prosazení Bedřicha na trůn nebude jednoduché. České šlechtě ho jen tak nevnutí a vztahy s císařem jsou po záležitosti s Vojtěchem napjaté!

. Vladislav tedy posléze volí cestu úplně jinou. R. 1172 ve svém úřadě českého krále rezignuje ve prospěch syna Bedřicha. Postavil tak nejen českou šlechtu, ale i císaře před hotovou věc. Pro Barbarossu je to však už příliš. Vladislav brzy pocítil důsledky svého jednání. Nejdříve si Barbarossa hrozbami vymínil propuštění Soběslava z českého vězení. Když se tak stalo, prchl Soběslav k císařovu dvoru. Tam se sešel se svým bratrem Oldřichem a Barbarossa, maje vykonavatele své pomsty pohromadě, chystá se udeřit.

V září roku 1173, devátý měsíc Bedřichovy vlády, obeslal císař krále i jeho mladého nástupce k jednání do Hermsdorfu u Gery. Barbarossa tady vystoupil jako ochránce českých práv a oznámil, že odnímá Bedřichovi české léno, neboť ho došel nezákonnou cestou. Trůn byl přisouzen Oldřichovi. Oldřich se však českého léna vzdává ve prospěch mladšího bratra Soběslava II. Barbarossa nijak neprotestuje, šlo mu hlavně o pokoření českého krále. Jestli mu nějak záleželo na tom, kdo v české zemi bude vládnout, pak to měl být někdo hodně poddajný. Brzy se ale Barbarossa přesvědčil, jak moc se mýlil. Soběslav vůbec nebyl muž a panovník neschopný, naopak.

SOBĚSLAV II.

Soběslav II. byl 21. Přemyslovec na českém trůně. Vlády se ujal takřka rovnou po propuštění ze žaláře (vládl pět let od r.1173-1178). Přes svůj pohnutý osud si však tento muž zachoval ušlechtilé povahové rysy. Jeho velkorysost se projevila především tehdy, když starému králi Vladislavovi II. nabídl čestný pobyt v Čechách. Král, sotva smířený s politickým povznesením soka, však Soběslavovy dobré vůle nevyužil a odjel do Durynska, kde posléze rok nato zemřel.

Soběslav byl panovník nejen prozíravý a schopný, ale na tehdejší poměry i nadmíru lidský. Neznamená to ale, že by se jeho vládní koncepce obracela přímo k lidu nejnuznějšímu. Jeho pravomoc byla jako u všech ostatních středověkých vládců omezená daným formátem feudálního panovníka. I přesto na něj lid později dlouho v dobrém vzpomínal. Projevil totiž vůči tomuto lidu nepochybně více ohledů než jeho předchůdci. Uveďme alespoň jeden příklad za jiné: po příchodu do Čech se Soběslav ocitl zcela bez prostředků a přesto, že se mohl domoci peněz tradičními berněmi, volil raději jinou cestu a potřebné finance si vypůjčil od kladrubského kláštera. To byl čin přinejmenším zdrženlivý.

Mezi Soběslavovy přednosti schopného státníka nepochybně patřila i statečnost. Roku 1175 neváhal přejít do otevřeného konfliktu s Jindřichem II. Rakouským, který v pohraničních oblastech zabíral postupně území Vitorazska. Tato část země k českému přemyslovskému státu vždy patřila, Jindřich Rakouský však nehodlal tento fakt akceptovat. Nevyhnutelně se oba ocitli ve válečném konfliktu.

V roce 1176, jakmile si Soběslav opatřil spojence, vpadl do Rakous. Jindřich II. bitvu svedenou na vlastním území prohrál. Zanedlouho ale poražený markrabě na oplátku zpustošil část Moravy. Soběslav tedy vpadl do sousední země podruhé - vypálil řadu kostelů a vsí, obětí bylo tolik, že to tentokrát nenechalo klidného ani samotného císaře. Papež stihl Soběslava za boření křesťanských svatyní a císař, když si u něj rakouský markrabě stěžoval, se rozhodl schopného panovníka odstranit. Na jeho místo měl přijít ten, kdo byl v prvním kole volby českého panovníka vyřazen - znovu Bedřich. Stalo se tak v červnu 1178. Císař, aniž se nějak obtěžoval oznámit novinu Soběslavovi, udělil pražský stolec Bedřichovi, neschopnému slabochovi.

Soběslav se však nemínil vzdát bez boje. Bohužel ale česká šlechta nepatřila nikdy k vzorům věrnosti, takže když k připravenému střetu došlo, v rozhodujícím okamžiku se přidala na stranu protivníka. Soběslav musel Pražský hrad vyklidit takřka bez boje. Ani potom se však nevzdal. Opevnil se na hradě Skála a odtud Bedřichovi škodil, jak jen mohl. Už v lednu 1179 div nepřipravil novopečeného knížete o trůn. Utkali se dvakrát, podruhé 27. ledna v místech (nedaleko Pražského hradu), kde se dodnes říká Na bojišti. Bitvu by vyhrál Soběslav, nebýt údělného knížete Znojemska, Konráda II. Oty, mimochodem donedávna Soběslavova přítele, který v poslední chvíli přispěchal Bedřichovi na pomoc. Takto se Bedřich stal na téměř jedenáct let, do roku 1189, držitelem českého trůnu. Soběslav ještě celý rok vzdoroval z hradu Skála, ale nakonec se rozhodl prchnout do ciziny, kde vzápětí roku 1180 selský kníže zemřel.

BEDŘICH - "NEOBRATNÝ VOZKA"

Tak nazval knížete Bedřicha kronikář a napsal: "řídil vůz českého státu jako vozka, jenž se nedokázal vyhýbat překážkám a nástrahám cesty, takže vozu co chvíli hrozilo převrácení a kočímu pád..."

V letech 1178 - 1189 Bedřichova neslavného panování provázely naši zemi jen smutné události. Oblíbeným panovníkem nebyl v době svého prvního dosazení na trůn (1172 - 1173) a nestal se jím ani při druhém. Lid k němu rozhodně nelnul už jen z důvodu, že obnovil vysoké berně.

Jeho politická neprozíravost způsobila odtržení Moravy od Čech. Obratnější politik by mohl zvládnout situaci, kterou přivodil znojemský a brněnský údělník Konrád Ota, usilující o vládu nad celou Moravou. Bedřich si uvědomil, že pokud Konrád získá ke svým údělům i úděl olomoucký, stane se mu téměř rovnocenným partnerem. Mezi oběma muži došlo k rozepři, kterou nevyřešil nikdo jiný než sám císař Barbarossa. Do sporu se vložil právě tak, aby vytěžil co nejvíc. Pozval Konráda i Bedřicha do Řezna. Češi i Moravané byli posazeni do sálu plného katovských seker a tady jim sdělil své politické rozhodnutí. Jakoby pomyslnou sekerou rozdělil Barbarossa přemyslovský stát na dvě poloviny. Čechy zůstaly v rukou Bedřicha, Morava připadla Konrádovi. Ačkoli Moravu získal Konrád celou, stala se říšským lénem vyňatým z pravomoci českého panovníka a byla r. 1182 prohlášena za samostatné Markrabství moravské.

Rozpolcený stát byl stále ještě dost silný, aby podporoval císaře, avšak slabý na to, aby se dokázal samostatně a zdárně vyvíjet. Kdo však nejvíce doplatil na rozhodnutí císaře, byl sám Bedřich. Zmítaný osudem a vlastní politickou neschopností, pokořený a nikým nežádáný, se vrátil na pražský stolec a dál neúspěšně čelil nátlakům a ambicím těch silnějších. Teprve smrt Bedřicha ukončila dílo zkázy.

Před smrtí knížete se obě soupeřící strany Čech a Moravy roku 1186 v Kníně u Slap nakonec smiřují a Konrád Ota uznal svrchovanost českého knížete, což znamenalo, že Morava nadále zůstane v pravomoci pražského vládce. Z hlediska práva se však nezměnilo nic - Morava dále zůstala říšským lénem. Bedřich se dočkal ještě poslední potupy ve svém i tak pohnutém životě. Jeho bratranec, pražský biskup Jindřich Břetislav, nejprohnanější muž na pražském stolci, v listopadu roku 1186 udává Bedřicha císaři Barbarossovi.. Český kníže prý trvale páchá nejrůznější příkoří církvi a jejím majetkům. Už v březnu 1187 Barbarossa znovu pozval Bedřicha do Řezna, aby mu oznámil, že církevní majetky jsou od této chvíle vyňaty z pravomoci českého vládce a nadále spadají pod pravomoc pražského biskupa, povýšeného na říšského knížete. Česká země se tímto rozhodnutím rozdrobila na tři části.

Dva roky po této události (25. března 1189) český kníže Bedřich uprostřed příprav třetí křížové výpravy zemřel. Se svou vládychtivou manželkou Alžbětou (Eliškou) Uherskou měl šest dětí, ale jen tři z nich (dcery) svého otce přežily. Bedřich je pohřben ve Svatovítské katedrále.

BEDŘICHOVI NÁSTUPCI

Po smrti Bedřicha nastoupil na český trůn Konrád II. Ota, a to zcela bez konfliktů. Ukázalo se, že volba nebyla špatná, Konrádova vláda v zemi však trvala velmi krátce (1189 - 1191).

V jeho osobě se spojily opět před časem rozdělené funkce - úřad českého knížete a moravského markraběte. Zasloužil se ještě o vydání nejstaršího souboru psaných zvykových norem, vůbec prvního českého zákoníku (r. 1189, známý jako Konrádova statuta, která potvrzovala mj. právo dědičného držení půdy v rukou feudálů).

Po dvou letech vlády doprovázel Konrád nového říšského panovníka Jindřicha VI. do jeho sicilského dědictví, z cesty se však už nevrátil. Podlehl u Neapole morové nákaze. Další tři měsíce roku 1191 vládl české zemi Václav II. (bratr Soběslava II.), kterého před odchodem do Itálie pověřil Konrád svým zastupováním. Na přelomu let 1191-1192 mu vládu vyrval Přemysl Otakar I., Bedřichův nevlastní bratr, který se na trůnu také dlouho neudržel.

V červnu r. 1193 znovu stejně bídně biskup Jindřich Břetislav udává Otakara u císaře pro vstup do proticísařského spolku. Stačila ještě úplata 6000 hřiven (tu zůstal biskup dlužen) a knížecí stolec náleží po další čtyři roky Jindřichu Břetislavovi (1193-1197).

Na trůn usedá ještě téhož roku. Zlý a špatný biskup, jako později stejně špatný panovník, jeho vládou do roku 1197 se uzavřela jedna z nejtemnějších kapitol českých dějin. Jediným přínosem pro českou zemi bylo spojení českého knížete, moravského markraběte a pražského biskupa jako plnoprávného knížete říšského. Jednota českého státu byla tak natrvalo obnovena.

Po smrti knížete a biskupa Jindřicha se žezla chopil mladší bratr Přemysla Otakara, Vladislav Jindřich, který panoval jen několik měsíců, a pak se v bratrském gestu a z lásky k více schopnému sourozenci trůnu vzdal dobrovolně ve prospěch Přemysla Otakara I., muže, jenž vyvedl český stát z krize a připravil státu nové, lepší perspektivy.

Psal se rok 1197, pro český přemyslovský stát skončí epocha raného středověku a s příchodem 13. století se obraz naší země začíná zprudka a všestranně měnit.

LITERATURA

Fiala, Z.: Přemyslovské Čechy, Praha 1965

Vaníček, V.: Velké dějiny zemí koruny české, sv.II. (1197-1250), Praha 1999