Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Vlaďka Horáčková

Poznamenaná

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Poznamenaná

Poznamenaná

Vlaďka Horáčková

Publikováno s laskavým souhlasem autorky.

Dílo dohodil birdman a Míra Palounek, za což jim nesmírně děkuji

Jen další ráno. Jako ta ostatní. V tyhle chvíle bývá většina lidí ztuhlá a nevrlá. Myšlenky,uvědomění reality i zkreslené snové výjevy,se tetelí ve spánkem ztěžklých hlavách jako prádlo víří v pračce. Leží v posteli a snaží se co nejdéle zachovat ten prchavý okamžik mezi sněním a probuzením,kdy se jejich odlehčené bezstarostné vědomí vznáší v teplé,měkké a tiché prázdnotě,v přátelské náruči toho nepostižitelného světa. Je to křehká pomyslná bariéra, chránící je před vnějším nemilosrdným náporem skutečného bytí.

Jenže tahle pomyslná sladkost nebyla určená Ellen. Sny byly jako silné lepkavé pavoučí sítě, které ji ovinuly a dusily. Nemohla se hýbat ani nadechnout. Oči, víčka pod těžkým olovnatým závažím, ne a ne se otevřít. A pak najednou...místo tmy protkané šílenými výjevy, děsivými záblesky, šedá barva. Šedá? Ano...! Strop...doma. Leží v posteli a obrovská neviditelná pěst ji tlačí hloub a hloub do měkké matrace. Ne, to ona sama.

Neuvěřitelně rychle se vymrštila do sedu, až byla celá místnost kolem ní v jednom kole. Prsty, zpocené a roztřesené, křečovitě sevřely pokrývku. Oddechovala. Srdce s hysterickou intenzitou bušilo. Nejspíš chtělo vyskočit z prokleté hrudi a utéct. Chtěla totéž, uprchnout.

Ale zmohla se jen na to, aby posbírala svoje končetiny a ve správném pořadí je přehodila přes okraj postele. I daleká cesta začíná prvním krůčkem...Dobrý, to by šlo, ušklíbla se, když konečně stála na nohou. Neustálé tepání v hlavě Ellen příšerně rozčilovalo. Potácela se přes pokoj do koupelny, když zaslechla rozespalý mužský hlas :"Děje se něco?"Táhlé zívnutí. Kdybys jen nebyl tak zvědavej. Zavrtěla by hlavou, kdyby nehrozilo, že sebou švihne na zem. "Nic, spi dál, "zavrčela a šla dál. Muži...

Daniel dlouho odmítal věřit, že je jiná. Ale od narození Marie se Ellen měnila. Přesáhlo to únosnou míru. Už nebude zavírat oči!

Nemotorně vstal z postele a následoval svou ženu.

Ellen pozorovala samu sebe v zrcadle. Na devětadvacetiletou ženu si připadala nepřiměřeně stará a unavená. Zamítavě potřásla hlavou a osvěžila rozpálenou tvář ledovou vodou. Pak v ruce potěžkala neprůhlednou lahvičku, vysypala na dlaň modrou tabletku na nervy, polkla nasucho a nedobrovolně znovu propadla vlastnímu obrazu v zrcadle. Tmavě hnědé vlasy visely neupraveně kolem mladistvé, vlastně ještě dívčí, tváře a ve smotaných provazcích splývaly na ramena. Její obličej byl velmi pohledný, ale něco na něm nesedělo. Okno do duše, oči. Tmavé a uhrančivé. Hluboko v nich cosi probleskovalo, neznámý smutek, snad dobře skrývané utrpení...pohřbené i před sebou samotnou...

Přerývaně se nadechla a pohlédla dolů na své předloktí. Byla tam. Písmena. Čísla. Jako každé zatracené ráno, kdy musela vstávat do svého soukromého pekla! Pevně sevřela okraje umyvadla, aby neprovedla nějakou hloupost. Danielův odraz v zrcadle ji zneklidnil i rozčílil.

"Ellen? Není ti nic?"Cosi potichu zamručela a mračila se na jeho obraz. "Opravdu? Protože tak nevypadáš, zlato. Poslední dobou... ne, už dlouho se chováš divně. Chci ti pomoct. Ale ty mi musíš říct, co tě trápí. "

Říkal to pevným rozhodným tónem. To ji konečně dopálilo.

"Musím? ! Nic nemusím!"vyštěkla a prudce se k němu obrátila. "Nemusím se ti zpovídat! Svoje problémy si vyřeším sama!"

Vypadala jako zosobněná zuřivost. Ruce zaťaté v pěst, svaly napjaté, v očích blesky a ve slovech dunivý hrom. Jako bych ji měl na místě srazit a zardousit, uvědomil si překvapeně.

Přestože jej na moment zaskočila, neviděl jediný důvod, proč by se měl nechat odkopnout jako zablácená rohožka. "Nekřič, vzbudíš Marii, "pronesl ledově klidným tónem a založil si ruce na prsou.

"No jasně, typické!"zasyčela skrz sevřené čelisti. "Schovávej se za děcko! Odkdy ti tak záleží na jejím blahu?!"

"Je to moje dcera a záleží mi na ní. Nevím, co tě to zase napadlo. "

"Ale jasně, "zasmála se ironicky, "já jsem tu přece ta zlá!" Popadla lahvičku kolínské a přehazovala si ji z ruky do ruky. Jako by ji to mohlo uklidnit. "Ty seš milující otec a já ošklivá hysterická mrcha, která své jediné nebohé dítě týrá. Tohle máš na mysli?"

"Ne. Víš moc dobře, že ne. A ocenil bych, kdybys se laskavě držela tématu. " Správně. Zůstaň klidný a nakonec ji to přejde.

Mýlil se.

"Nepleť mě, sakra!"

"Nemluvíme o Marii, ale o tobě, Ellen! Jsi jenom stín té dívky, kterou jsem znal! Podívej se přece pořádně na sebe!"

"Nemáš právo mě soudit! Nic o mně nevíš, vůbec nic!"

"To bude asi náš největší problém, miláčku! Pět let manželství a já o tobě vůbec nic nevím! A víš co? ! Je to tvoje chyba! Kdybys alespoň jednou navštívila můj a Mariin svět, možná by všechno vypadalo úplně jinak! Teď mám ale dojem, že tu milou dívku, kterou jsem si vzal, jsi akorát sprostě hrála...nebo zabila. "

"Nech toho, mlč! Grázle! Jsem dobrá matka! Chceš mi ublížit, vzít mi Marii! Ale já ti to nedovolím! Nikdy, nikdy!" Bezmyšlenkovitě se rozmáchla a mrskla lahvičku kolínské přímo proti němu. Daniel instinktivně uhnul a lahvička se roztříštila o kachlíkovou stěnu.

"Zmizni, vypadni už!" zaječela hystericky. Daniel byl právník, věděl, kdy má vyklidit bitevní pole, a proto bez námitek poslechl a prásknul dveřmi.

Vzápětí se Ellen zhroutila na podlahu a nekontrolovatelně se rozbrečela. Křečovitě sevřené dlaně tiskla ze vzteku a bezmoci k vlhké tváři a tělo se třáslo pod přidušenými vzlyky. Bože, proč mi to děláš? ! Bože, proč...?!

Štiplavý zápach kolínské se rozšířil po celé koupelně a zcela nepochopitelným způsobem ještě umocnil dusivou atmosféru.

Tma. Venku rachot. Pohyb. Nářek. Pláč. Bolest. Strach. Slzy. Pot. Zápach ze špinavých nepraných hadrů. Snad čtrnáctileté děvčátko se choulilo v rohu pohybujícího se vagónu, samotné a vystrašené. Železnice pro přepravu vlaků na vzduchovém polštáři, byla mizerně narychlo vystavěná, a tak to s nimi neustále houpalo, kodrcalo, hopsalo a zadrhávalo. Na to byl málokdo zvyklý. Věk atomové energie, biotechnologií, a železnice je jak po náletu bombardérů...i když možná byla.

Holčička klouzala váhavě pohledem po jednotlivých tvářích, ale nikoho nepoznávala. Sama.

Otřásla se. Svým způsobem vypadali lidé kolem stejně. Všichni měli do rysů vepsánu tutéž rezignaci.

Spojenecká neonacistická armáda proměnila velkou část Britských ostrovů v atomovou výheň a radioaktivní prach, v průběhu několika sekund. A naděje umírala. Nejistota, bolest a strádání okradla celé národy. O duše. Duše trpících. Kdo jim je vrátí před soudem dějin?

Živé, a přece mrtvé organické panenky. Provázky, přivázané na končetinách, vedoucí někam do temného zákulisí. Chodí, mluví, myslí. Ale necítí.

Neschopnost dělit se o city, myšlenky a prožitky je něco jako příznak šílenství. V tom případě, ve vznášedle na cestě pustinou, čekala na konec pouti společnost bláznů. Jakoby každý, kromě vzlykajících dětí, byl uzavřen v neznámém, jiným uzavřeném a miliony světelných let vzdáleném světě.

Nebo tam byly výjimečně inteligentní osobnosti, které dokázaly najít spolehlivý lék na bolest, drásající jim srdce. Jen už se o něj nestihli s nikým podělit, než upadli do svého dokonalého, ač nereálného, světa za branami skutečnosti. Nebo jsou v soukromém pekle...

Jí už na tom nesešlo. Proč taky? Ze všeho, co bylo, zbyly malé Ellen jen prázdné ruce a oči pro pláč. Celá rodina...odvlekli je. Oddělili od ní. Otec zemřel na frontě po nečekaném náporu nepřátel a bezesporu za slizké pomoci kolaborantů.

Máma, bráška, sestřička...všechno pryč.

Pohyb ustal, vagóny se s sluch drásajícím skřípěním zastavily. Lidé ožili. Cíl. Někdo z venku jim otevřel cestu do černé noci a vpustil dovnitř ledový chlad, který se do nich divoce zahryzl. Roztřásli se ještě více. Pršelo. Velmi hustě, v divokém tempu. Ďábel má mejdan...

Ellen se zamračila a svaly jí zacukaly. Ne, tam ven mě nikdo nedostane, ne. Jenže ostatní šli, bála se zůstat sama. Opatrně vstala a nervózně třela dlaně o sebe. V tu chvíli ji nějaká cizí žena popadla za paži a táhla ven z vagónu. Něco drmolila v překotném tempu, ale Ellen z toho nerozuměla ani slovu. Pokoušela se jí marně vyškubnout. Cizinka vyhodila dívku z vagónu a sama vyskočila. Ellen se ještě ani nevyhrabala na nohy, a už cítila na krku ledové ostří ženina dobře ukrývaného nože. Byla živým štítem. Ježíši...Vždyť nás zabijou obě! Žena cosi vřeštěla na vojáky v černých pláštěnkách označených hákovým křížem. Ellen se třásla. Nejen zimou. Husté proudy ledové vody jí bičovaly kůži, kapky bodaly do bledé tváře jako miliony drobných ostrých jehliček.

Všechno se seběhlo strašně rychle. Rána z karabiny. Krev. Pád těla za ní. Křičela. Rozruch. Křičela se silou hysterie, dokud ji jeden z mužů nesrazil pažbou zbraně na zem. Do temnoty bezvědomí.

Bylo to už dávno, kdy New York nazývali Big Apple. Teď připomínal velkého, hladového, vypaseného červa, táhnoucího se k obzoru. Samý beton, kov a plast. Mrakodrapy jako sklady živých těl.

Doslova hlava na hlavě.

Když Ellen běhala pravidelně brzy ráno svou trasu do práce, kterou užívala jako příležitost k utužení kondičky, většinou ještě ulice zely prázdnotou. Na uších sluchátka walkmanu, poslouchala zprávy. Poslouchání zpráv brala jako milou kratochvíli.

"Poslední útočiště podpůrců neonacistické armády na Sicílii bylo objeveno a zničeno. " Cvak.

"Evropa, nejvíce zasažená neonacistickým morem, se navrací do běžného života. " Cvak.

"Humanitární pomoc jižní Africe byla v těchto dnech obnovena. " Kysele se ušklíbla. Aha, takže už máme i na rozdávání! Neuvažovala o dávno minulých dnech v Evropě, kdy by pro kus chleba i zabíjela. .

V běhu pohlédla na černý opar nad horizontem, tmavá nehybná masa znečištění. Ani nemusela zvedat hlavu, aby věděla, že podobně to vypadá i nad městem. I když se filtry činily.

Továrny byly již před notnou dobou přemístěny do podzemí nehostinných oblastí nebo na sousední kolonizované planety. Problémy s ozónovou vrstvou se vyřešily syntetizací ozónu a takzvaným "záplatováním děr". Dokonalé vymýcení nedostatků. Tuhle současnou noční můru způsobila Sdružení malých ekologů atomová bomba, která smetla ohněm a sírou, většinou tak deštivé Britské ostrovy. Klima se na mnoha místech rapidně zhoršilo. Piloti člunů, kteří v té době vzlétali ze Země, museli být srdcem i duší akrobaté a kaskadéři, aby se vyhnuli všemu kamení a nejrůznějším podivnostem, co poletovaly atmosférou.

Jeden její známý s chutí vyprávěl historku, kdy se mu na předním skle v pilotní kabině, během letu, rozmázla celá skupina vzácných růžových žab. Málem vypustil duši.

Vzhledem k tomu, že musely být zasaženy radiací, si Ellen občas představovala, jak by se jedna taková růžová svítící žabička vyjímala na povrchu vánočního stromečku. Určitě. Jako Panna Marie na jatkách...

Už byla skoro na místě. Pracovala v docích jedné mamutí společnosti. Přestože byla studovaná strojní inženýrka, pracovala s drapákem jako ta nejposlednější zaměstnankyně. Zastala všemožné práce, aby si přivydělala. Nestěžovala si. Na její místo deset dalších. Často zuřila, že je podhodnocená. Byla.

Přešla do volného kroku. Před branou už se na ni culil malý, tlustý a skoro plešatý hlídač v nepadnoucí uniformě. "Ale ale, kdopak se to blíží?!"vykulil, naoko překvapeně, oči a mlsně si ji prohlížel. Zavrtěla s úsměvem hlavou a myslela si své. "Ach, má královno! Vzdejte se už trůnu a pojďte se mnou tím ukrutným světem!" Šašek.

"Je mi líto, Ollie. Ale nabízím ti svůj trůn, když mě pustíš dovnitř. " Významný pohled.

"Oh!" zamračil se pohoršeně, ale koutky úst se mu pohybovaly v náznaku úsměvu.

"Inu dobrá. Královna je zde, teď teprve smíme začít s prací." Ztlumila hlasitost walkmanu na minimum, ale sluchátka nesundala.

"Tak jo, kotě, "mrknul na ni svýma šibalskýma očima, "znáš to, sken sítnice, otisky prstů, hlasová kontrola, jako dycky, maličká. "

"Jdu na to. "

Vložila pravou ruku do speciální krabičky snímače. První ze světýlek se rozzářilo pozitivní zelenou.

"Stejně nikdy nepochopím ty cavyky kolem bezpečnosti, "zamumlala mírně otráveně.

"Co kdybys byla neonacistická nebo sovětská špiónka?!"

"Já jedině."

Rudý pás světla sjel po Ellenině sítnici a druhé světýlko se zazelenalo. Dobře, Ellen, jen dál konverzuj.

"Neonácci teď mají dost starostí, aby jim náhodou někdo pro srandu neustřelil hlavu mezi ušima. A Sověti taky asi nemají moc času na blbosti od tý doby, co jim to MIR 2 napálil čumákem přímo do Mauzolea. Víš proč neonácek přešel přes cestu?"

"Protože měl před sebou vidinu Hitlera a za sebou bazuky v každým okně. To známe!" V duchu pokrčila rameny.

"Děvče, doba je zlá. "

"Byla horší. "

"Někdy si říkám, že bych se měl nechat zavřít do nějakýho toho útulku pro cvoky. Chápeš, mít už svůj klid. Takhle se člověk sedře z kůže, aby poplatil účty, a aby ho žena při příští výplatě nevykopla na mráz. "

"Něco na tom bude." Přistoupila k hlasové kontrole.

"Identifikujte se, prosím," ozval se chladný mechanický hlas.

"Sachsová, Ellen. 2. sekce, strojní technika. " Jak vznešeně to znělo. Místo toho nakládala těžkotonážní náklady a dávala do kupy rozbitý kávovary. Bezvadnej džob! Třetí zelená. Ollie se celý rozzářil.

"Jsem tolik rád, že jsi to opravdu ty!" Pobaveně se rozesmála. Ani ne tomu, co řekl, ale tomu jak to řekl a jak se u toho tvářil.

"Tak co bude? Proplať mi zameškané hodiny a já se budu klidně vykecávat dál. V opačném případě..." Významně pozvedla levé obočí.

"Ó, ne ne ne! To radši už běž!" vypískl zdánlivě polekaně a konečně ji nechal vejít do areálu. Věnovala mu poslední úsměv a odkráčela. Na mysli jí vytanula neodbytná otázka. Proč si musí pořád stěžovat na manželku, když všichni ví, že jeho orientace je úplně jiná...?

Celé místo budilo dojem velikosti a síly. Žilo. Hemžení jako v úle. Mašiny bušily, bzučely, vrzaly, naříkaly, kvílely, hučely, šeptaly a bručely. Lidé volali, konverzovali, hádali se nebo jen mlčeli a hleděli si svého. Ellen byla z těch, co si hleděli svého, ráda odváděla dobrou práci. S ostatními zaměstnanci spolupracovala jen nerada, neměla ráda velkou společnost, zvlášť když se jí pokoušeli poučovat.

Cestou do šaten ji pár lidí pozdravilo, ale nechtěla je vnímat. Zamručela jen přibližnou odpověď a pustila nahlas walkmana. Po chvíli zápasu se zaseknutým zámkem skříňky, o několik desítek kleteb později, se konečně převlékla do ušmudlané kombinézy. To zas bude den, zakňourala neslyšně a stáhla si vlasy do ohonu. Šokovaně se zarazila a poslouchala nesympatický hlas, linoucí se z walkmanu na poličce ve skříňce.

"Nejčerstvější zpráva přichází z hlavního města, Washingtonu. Dnes zasedal Nejvyšší soud ve věci válečného zločince Gerharda Mullera. Jeho jméno je spojeno s neonacistickým koncentračním táborem Schwarzen Stern na Ukrajině. Tento pracovně-vyhlazovací tábor pokračoval ve svých nelidských praktikách i poté, co byla neonacistická vojska poražena, než byl náhodně objeven při leteckém průzkumu oblasti. Pětačtyřicetiletý Muller popírá svou zodpovědnost za zločiny proti lidskosti s odkazem na své údajné nicotné postavení v hierarchii tábora. Zatím se zdá, že jeho šance na osvobození jsou, pro nedostatek přímých důkazů, dosti vysoké. "

Dál už Ellen neposlouchala. Popadla walkman a mrskla s ním na dno skříňky. Vztekle praštila dvířky a bušila do nich pěstmi, dokud se vysíleně nesesunula na podlahu s hlavou v dlaních.

Všechno se v ní svíralo.

"To není možný! To nejde, to nemůžou udělat! Ne...!"

Bylo příjemné, když měl konečně ty ukřičence, za dveřmi soudní síně, z doslechu. Z praktických důvodů navrhli síň zvukotěsnou. Věděli proč. Aktivisté za lidská práva, pche! Banda pobryndaných halasících goril! Posadil se na lavici obžalovaných a kolem něj jeho zvláštní úderná jednotka všehoschopných právníků. Bůh k němu byl velmi laskavý a pomohl mu k dostatečně slušnému majetku, aby si je mohl dovolit.

Muller se téměř vesele usmál. Nic nemají, nic.

Malá Ellen se probudila bolestí. Ta, jako první, pronikla tunelem černé nesmírné prázdnoty a dokonale ji přesvědčila, že není mrtvá. Litovala toho.

Sakra práce, vždyť je to jedno. Pod víčky se roztančily kaskády barevných světel. Laicky řečeno:viděla hvězdičky. Bolestně zakňourala a sevřela čelisti za tenkou čárkou bezkrevných rtů. Po tvářích se skutálely dvě osamělé slzy. Musíš se sebrat! Táta by se za tebe styděl! Vtáhla vzduch do plic a znovu otevřela oči. Teprve teď postřehla další věc. Napůl ležela a byla připoutána. Nejspíš to byla pouta z kovu, protože cítila hladký, chladný povrch, který se jí zarýval do zápěstí a kotníků. Cukala končetinami, ale marně. Vzdala to. Potichu čekala.

"Ellen?"

"Hmm. "

"Mami?"