Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Simona Kotlárová

Historický přehled 3 - Sámova říše, Velká Morava

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Historický přehled 3

ASIJŠTÍ AVAŘI A SÁMOVA ŘÍŠE

Simona Kotlárová

Koncem 6. století pořádají kočovné asijské kmeny nájezd na Evropu. Turkotatarští Avaři neútočí tak zprudka a tak brutálně jako jejich hunští předchůdci (Hunové ovládli část Evropy v letech 375 - 451 n. l.), nejde jim o nová území, ale o kořist, o trochu příživnického pohodlí a o pastviny pro svá stáda. Jsou velmi dobří vojáci, chovatelé dobytka, vynikající jezdci a špatní pěstitelé obilí. Potřebují otroky a vazaly, kteří by pro ně sklízeli, vyráběli řemeslnické produkty a válčili za věc Avarů. Slované jsou nomády ze stepi ohrožováni po dvě staletí.

Avaři se objevují v dunajské kotlině v době, kdy z tohoto území a z jižní Moravy odcházejí germánští Langobardi. Po roce 560 podnikají Avaři několik nájezdů na západ, na Franckou říši a vracejí se s bohatou kořistí. Další útoky obracejí k jihu, na Byzanc a na někdejší římské provincie na pravém břehu Dunaje. Maďarská nížina se na dlouhou dobu stává centrem avarského osídlení.

Avarů a jejich společníků, např. divokých Bulharů (Bulhaři sice mluví slovanským jazykem, ale původem nepatří k slovanskému etniku), není příliš mnoho, asi jen čtvrt miliónu. Jejich vojsko čítalo přibližně 50000 mužů, což na výboje proti největší říši tehdejší doby, na Byzanc, nestačí. A tak posílají kaganové, vládci kočovných národů střední Asie, do válek šiky postavené z mužských příslušníků podmaněných kmenů, zejména Slovanů. Ti se útoků na Byzanc zúčastňovali pravidelně (na bezprostředně okupovaných územích se místní obyvatelstvo, vesměs slovanské, dostalo do naprosté závislosti a otroctví).

Je pravděpodobné, že kmeny na Slovensku a částečně i v povodí Moravy byly nuceny podrobit se, přizpůsobit svůj život avarskému stylu a přijmout i avarský kulturní projev. Avšak po fázi konfliktů nastoupil smír a došlo k nenápadnému splývání cizorodých elementů. Archeologické nálezy vylučují závislost na Avarech u Slovanů žijících v Čechách. Tito zřejmě zůstali ušetřeni jakéhokoliv zotročování.

Podmaněné kmeny byly nuceny Avarům odvádět poplatky, dodávat potraviny, měly povinnost odvádět vojenské kontingenty a podobně. Avaři zacházeli s lidmi z těchto kmenů skutečně jako s otroky, považovali za samozřejmost, že o jejich obživu a pohodlí se stará domorodé obyvatelstvo, do lože si brali slovanské ženy a děti s nimi zplozené odmítali uznat za vlastní a rovnocenné všech práv. Proto prý v další generaci povstali synové proti otcům a roku 620 propukla protiavarská vzpoura. Za této situace, snad v r. 623/4, přišel k blíže neurčeným Slovanům francký kupec Sámo se svými společníky. Ten se k povstalcům připojil - můžeme se dohadovat - z čistě materiálních důvodů, neboť avarská rozpínavost začala znemožňovat kupcům obchod právě v těch oblastech, které Avaři zabrali (otázka, jaké zboží přiváželi frančtí kupci ke Slovanům, zůstává archeologům dosud nezodpovězena).

Z písemných pramenů víme, že slovanská vzpoura vypukla v čase, kdy Avaři utržili katastrofální porážku u Konstantinopole a jejich moc byla tedy oslabena. Sámo prý projevil v bojích takovou statečnost a velitelskou schopnost, že si ho Slované zvolili za svého vůdce, za krále, aby jim pak po pětatřicet let vládl. Území Sámovy říše se nacházelo patrně v oblasti Pomoraví a sahalo zřejmě až do Čech, nicméně geografická příbuznost Sámovy říše a pozdější Velké Moravy není objektivně prokazatelná.

Po čase se také mezi Sámem a samotnými Franky začíná situace v územních zájmech vyhrocovat, neboť silná koncentrace Slovanů v nové Sámově říši ohrožovala politiku franckých králů. Brzy dochází k otevřeným konfliktům a Sámo se střetává s franckým králem Dagobertem v bitvě u Wogastisburku (poloha tohoto hradiště není známa), která končí porážkou Franků, avšak Frankové si ani v době pozdější nepřestávají tato území nárokovat. Po Sámově smrti se zmínky o Slovanech žijících na našem území vytrácí na celých 129 let. Po vítězství Slovanů si u Avarů ještě vynutila respekt několika úspěšnými zásahy Byzanc. Avaři ustali se svými výboji a vlastní okupované území asijských útočníků se omezilo na oblast maďarské nížiny a Potisí. Tady, v soužití s místním vesměs slovanským obyvatelstvem, Avaři žili ještě víc než sto roků.

V letech 791-796, v souvislosti s expanzí Franků, podnikly na Avary několik nájezdů armády Karla Velikého. Říše kočovníků byla vyvrácena a Avaři museli uznat franckou svrchovanost. V průběhu 9. století podlehly zbytky avarského obyvatelstva rychlému splynutí s ostatními.

VELKÁ MORAVA

Co předcházelo vzniku velkého moravského celku, odhadujeme pouze z hmotných pozůstatků slovanských kultur, které v těchto místech byly nalezeny. Snad také Sámova říše mohla ovlivnit pozdější vývoj tohoto státního útvaru. Jednoznačné důkazy však chybí.

Velkomoravská říše byla ve své době středoevropskou velmocí a takřka rovnocenným partnerem říše východofrancké a ovlivnila značně naše národní dějiny. Mezi nejvýznamnější centra Velké Moravy, které byly dosud archeologicky odkryty, patří Mikulčice, Staré Město u Uherského Hradiště, Pohansko a Nitra. Ve své době to byla rozsáhlá a mohutně opevněná hradiska. Doloženy jsou četné kamenné církevní stavby. Velkomoravská říše již byla raně feudálním státem. Bohatě vybavené kostrové hroby přesvědčivě dokazují existenci privilegovaných vrstev společnosti.

Nejstarším panovníkem známým z historických pramenů byl Mojmír I., který vládl kolem roku 830. Ve stejné době panoval v sousedním Nitransku (západní Slovensko) v samostatném státě kníže Pribina. Mojmír nad ním získal převahu, mezi lety 833 - 836 připojil Nitransko k Moravě a Pribinu vyhnal. Nitransko se stalo na tři čtvrtě století součástí Moravy. Vztahy s Franky byly v této době v podstatě pokojné a moravská knížata uznávala nominální nadvládu říše.

Roku 846 dosadil Ludvík Němec, potomek Karla Velikého a panovník východofrancký, jako knížete Moravy Mojmírova synovce Rastislava (předpokládá se, že Mojmír byl v té době už mrtev). Rastislav však proti očekávání nezůstal pokorným a závislým panovníkem a už roku 855 vedl Ludvík Němec bezúspěšnou výpravu na Moravu. Válečné výpravy ze strany Ludvíka Němce se ještě několikrát opakovaly, ale vždy bezvýsledně.

Rastislav dokázal svého postavení výborně využít. Jeho promyšlená politika přispěla k samostatnosti moravského státu, zejména spojením s východním křesťanským světem, když na počátku 60. let 9. stol. vyslal k byzantskému dvoru poselstvo s žádostí o misii. Misie měla kázat křesťanství Slovanům srozumitelným jazykem. Rastislavovi šlo jednak o podporu byzantské říše, jednak chtěl vytvořit duchovenstvo, které by nebylo závislé na francké říši a jejích biskupech, ale přímo na knížeti, jak bylo tehdy obvyklé. Tak se uskutečnila známá misie Konstantina a Metoděje, která podstatně ovlivnila dějiny jižních a východních Slovanů a rozvoj slovanské kultury. S příchodem křesťanství začal vzestup tzv. vyšší křesťanské kultury.

Dalším panovníkem Velké Moravy byl Svatopluk (údělný kníže mojmírovského rodu). Knížecího stolce se zmocnil násilným odstraněním Rastislava po spojení s Karlomanem (východofrancký panovník, syn a nástupce Ludvíka Němce ). Ten ho však roku 871 obvinil z porušení věrnosti a uvrhnul do vězení (pevný moravský stát v této podobě říši východofranckou příliš ohrožoval). Místo Svatopluka měli nastoupit frančtí markrabí Vilém a Engilšalk. Proti nim se ale Moravané vzbouřili a Karloman byl nucen Svatopluka propustit.

Za Svatopluka nabyla říše největší rozlohy. Svou diplomacií uzavřel s různými panovníky smlouvy o neútočení a roku 890 mu Karlomanův syn Arnulf dokonce formálně postoupil Čechy. Roku 894 však Svatopluk umírá a jeho syn Mojmír II. říši neudržel. Odpadla Panonie, Čechy, Lužické Srbsko, došlo i k rozbrojům s mladším bratrem Svatoplukem, který držel Nitransko. Přesto zůstal stát dostatečně velký. Do Panonie přitáhli kočovní Maďaři, kteří zabrali slovenské nížiny. Moravský stát zůstal zatím ušetřen, ale zanedlouho výbojům podlehl a úplně se rozpadl. Slovenské nížiny byly patrně přímo zabrány Maďary, avšak slovanské etnikum se tam drželo.

Přírodní podmínky Velké Moravy byly příznivé pro zdokonalení rostlinné výroby a využití zemědělských nástrojů schopných obdělávat i horší půdu ve vyšších polohách. Při významných hradech anebo osadách blízko politických a hospodářských center vznikaly výrobní dílny, ve kterých se koncentrovala rodící se řemeslná výrobní odvětví.

Z velkomoravského umění vynikalo zejména umění šperkařské. Typickým produktem domácího velkomoravského uměleckého řemesla byly ženské šperky - náušnice, náhrdelníky, gombíky, záušnice a prsteny.

S Velkou Moravou je spojena jedna podstatná a zásadní událost v dějinách všeho Slovanstva - vytvoření samostatné slovanské liturgie a s tím vznik slovanského písma a písemnictví.

Morava tedy jako knížectví na počátku 10. stol. zanikla. Místo ní vystoupily do popředí Čechy s domácí knížecí dynastií Přemyslovců. Morava byla zakrátko připojena k Čechám, nejprve dočasně a později natrvalo, jako údělné knížectví (údělná knížectví nevládnoucích členů přemyslovské dynastie).

KULTURA VELKOMORAVSKÉHO STÁTU

Nejen hmotné nálezy Velké Moravy, ale i písemné zmínky o tomto státním útvaru informují veřejnost o neobyčejné kulturní, společenské a hospodářské vyspělosti velkomoravských obyvatel.

Podle archeologických nálezů bylo nejintenzívněji osídlenou oblastí území jižní Moravy a jihozápadního Slovenska s významnými politickými a kulturními centry - Mikulčice, Nitra, Uherské Hradiště-Staré Město, Pohansko u Břeclavi, Děvín, Bratislava, Pobedim, Ducové, Olomouc ad.

Svojí výhodnou polohou měla Velkomoravská říše velmi dobré přírodní podmínky pro rozvoj zemědělství. Pěstovaly se produktivní druhy pšenice, všechny základní druhy obilnin a některé luštěniny. Začalo se šířeji rozvíjet vinohradnictví, ovocnářství a zahradnictví. S rolnictvím úzce souvisel chov dobytka i v horských krajích. Na velkomoravských sídlištích jsou četné doklady o lovu, rybolovu a včelařství.

Také řemeslné dílny a výroba byly na velmi dobré úrovni. V tomto směru lze pozorovat i počátky honosné specializované výroby (zbraně, šperky). Mezi nejstarší specializovaná řemesla patřila výroba železa, při níž velkomoravští železáři používali svéráznou techniku, jejíž pomocí bylo možné získat kvalitní kujné železo nebo ocel s nízkým anebo středním obsahem uhlíku. Železo se vyrábělo z bohatších i chudších rud v početných a poměrně rozsáhlých železářských pecích. Na tuto výrobu navazovalo kovářství. Specializovaní kováři i zámečníci pracovali přímo na hradech anebo v osadách v blízkosti center. Všestranně zaměření kováři v zemědělských osadách.

V rámci tzv. černého výrobního odvětví bylo hojně zastoupeno uhlířství a dehtářství. Rozšířená byla i těžba nerostných surovin, prospektorství a povrchové hornictví. V hospodářských střediscích se už v předvelkomoravském období plně rozvíjelo hrnčířství.

Velmi vysoké úrovně dosáhlo umění šperkařské. Početné byly výrobky z drahých kovů, zlata a stříbra, ale především z bronzu. Nejtypičtějším a v jistém smyslu i nejkrásnějším produktem domácího uměleckého řemesla byly ženské šperky, především náušnice, náhrdelníky a různé gombíky. Použití filigránu (výzdoba provedená z jemných vláken), granulace (zlatnická práce pozůstávající z letování kovových zrnek ke šperku), plátování (potahování a pokrývání kovových ploch kovem ušlechtilejším nebo krásnějším), vrubořezu (ornamentální výzdoba řezaným, rytým, odlévaným či vytlačovaným ostrým klínovým žlábkem), niela (technika plošného zdobení povrchu kovových předmětů ornamentálními či figurálními motivy, působícími kontrastem tmavší kresby či formy se světlým kovem), emailování (výzdoba kovových předmětů tavenými sklovitými pastami, barevnými oxidy kovů), vykládání drahokamy a jiných složitých výzdobných technik svědčí nejen o zručnosti mistrů, ale i o vyhraněném vkusu především vládnoucí v!rstvy.

Součástí velkomoravského šperkařství bylo sklářství, které se široce uplatnilo při výrobě náhrdelníků. Bohatá byla produkce prostých typů šperků vyráběných pro široký okruh chudších vrstev obyvatel.

Ve velkomoravském období se některá domácí řemesla stala specializovanými obory a produkty z jednotlivých dílen se dostávaly do širšího okolí. Existenci takových dílen dokládají objekty, ale i výrobky z kostí a parohů, bednářské, tesařské a kamenické výrobky. Na vysoké úrovni bylo rovněž textilnictví, kožešnictví i koželužství.

Poměrně rozsáhlá stavební činnost v oblasti církevních i světských staveb je důkazem nejen existence, ale i rozvoje architektury. Na dosud odkrytých velkomoravských církevních stavbách jsou zřetelné i cizí, západoevropské, jihoevropské a byzantské prvky. Byly dílem zkušených stavitelů zvaných na sídla velmožů z různých krajů Evropy, ale i domácích mistrů.

Zvláštní význam ve velkomoravském hospodářství měla domácí výroba, jež byla doménou závislého obyvatelstva ve vesnických sídlištích a dlouho si udržovala znaky soběstačnosti. Rozvinutá výroba znamenala i rozvoj obchodu, především výměnného. Obchodovalo se s vyhledávanými předměty domácí výroby, ale i se vzácnými a žádanými surovinami, drahými látkami cizího původu, zbraněmi a šperky. Tímto se rozmáhal dálkový obchod - předmětem byly luxusní výrobky, zajatci- otroci, sůl, některé barevné kovy a jiné suroviny. Živé obchodní styky se udržovaly nejen s Byzancí, Orientem a Kyjevskou Rusí, nýbrž i se západním světem, především s východofranckou a západofranckou říší a se Skandinávií.

Velká Morava byla jedním z prvních vyspělých evropských státních útvarů a prvním státem západních Slovanů vůbec. Představuje jednu z pokrokových etap rozvoje evropské kultury a je proto považována za významnou kapitolu nejen českých dějin, nýbrž i dějin evropských.

BYZANTSKÁ ŘÍŠE

Po rozpadu římského impéria se Římská říše rozdělila na západní a východní část. Cást východořímská (později podle řeckých učenců nazvaná říší byzantskou) vznikla v roce 395 a před tragickým osudem západního císařství ji uchránila především odlišná vnitřní situace. Vlivem toho, že v zemědělství pracovalo více svobodných lidí než otroků, a obdobná situace byla v řemeslné výrobě, nedošlo zde na rozdíl od západní části k tak hlubokému rozvratu ekonomického života. Udržela se zbožní výroba, nebyl narušen hospodářský vztah mezi venkovem a městy a města dále existovala jako střediska kultury. Také řemeslnické a obchodní podnikání, jehož kontakty dosáhly až k Dálnému východu, obohatilo říši o monopol na výrobu hedvábných látek. Systém státního zřízení se udržel, v čele stál císař, který ke správě říše používal velmi početného, avšak odborně školeného úřednického aparátu. Rozklad otrokářského systému tedy nevedl za této situace k tak hluboké krizi, k jaké došlo uvnitř západořímské říš!e.

Byzantská říše brzy nabývá ohromného územního rozsahu (ovládla téměř všechny země na středomořském pobřeží od Sýrie po severní Afriku a některé menší oblasti ve Španělsku).

K jejímu vnitřnímu upevnění mělo napomoci nové uzákonění práva (6. století - císař Justinián I.), využívání křesťanské církve při potlačování pohanských kultů. Církev byla v byzantském prostředí zcela ovládána císařem. Podporou umění a budováním světských i církevních staveb byla zdůrazňována moc a sláva císařství. Za vlády Justiniána dochází k řadě povstání obyvatelů na dobytých územích a projevuje se také nespokojenost uvnitř hlavního města Konstantinopole, jež vyvěrala především z tíživých daní.

Nebezpečí také znamenají útoky Slovanů, Avarů, od 7. století Bulharů (byzantská území na Balkáně), dále Peršanů a Arabů v oblasti východního Středomoří a konečně Langobardů v Itálii. V 9. století se po hluboké krizi říše opět stabilizuje, avšak vnější nebezpečí zažehnáno nebylo (zvláště pak ze strany Bulharů).

Deváté a desáté století je vrcholným obdobím byzantského umění a vědy. V římském pohanském dědictví zcela převládl prvek řecký a křesťanský a ve všech těchto sférách představuje Byzanc pro soudobou Evropu nedostižný vrchol. Byzantská kultura nezůstala omezena pouze na vlastní území říše, avšak šířila se např. do oblastí na Krymu, jaderského pobřeží, dále pak křesťanskými misiemi na Balkán, do střední Evropy (Velká Morava) a k východním Slovanům do Kyjevské Rusi. Všude tam položila Byzanc jeden ze základů, na němž vyrostla místní vzdělanost i kultura.

MORAVSKÁ MISE KONSTANTINA A METODĚJE

Z historického hlediska je poselství obou bratří pro další vývoj Moravy velmi významný.

Oba bratři se narodili při Egejském moři, v druhém největším městě Byzantské říše, v řecké Soluni. Ze sedmi dětí důstojníka Lva byl Konstantin nejmladší (*827) a taky prý nejnadanější (jménem Cyril byl pokřtěn později). Už v mládí dokonale ovládal řadu jazyků, vystudoval teologii, filozofii, literaturu a snad v šestadvaceti se stal profesorem filozofie na právě vznikající nejstarší evropské vysoké škole v Konstantinopoli (formálně založena r. 864). Ještě za pobytu v rodné Soluni Konstantin aktivně ovládl i makedonskou variantu staré bulharštiny - kolem Soluně žili převážně Slované. Jejich jazyk povýšil později na první spisovný jazyk Slovanů. V této době byly rozdíly mezi jednotlivými slovanskými jazyky daleko menší, než je tomu nyní.

Život v byzantském hlavním městě byl plný intrik a zákulisních bojů mezi mocnými, proto se Konstantin rozhodl toto místo opustit. Odešel za svým bratrem, právníkem Metodějem, do kláštera v nepřístupných horách tureckého (nikoli řeckého) Olympu. Tady se zrodila v Konstantinově mysli idea příštího misionářského působení mezi slovanskými pohany.

V roce 860 byl Konstantin pověřen státně politickým úkolem patriarchou Fotiem a spolu s bratrem se vydává k vládci říše Chazarů při Kaspickém moři. Sourozenci tvoří již nerozlučnou dvojici.

O dva roky později (862) přichází do Konstantinopole poselství z takřka neznámé země na severu. Moravané jsou u cíle pouti a předkládají byzantskému ministru zahraničí žádost svého vládce Rastislava, který se chce vymanit z franckého područí a pochopil, že nejen poplatnost východofranckým panovníkům, nýbrž i přítomnost jejich kněží je výrazem nesamostatnosti a závislosti. Proto se na císaře Michala III. obrací s prosbou o vyslání věrozvěstů (šiřitelé křesťanské víry) a o zřízení biskupství ve své zemi. Michal žádosti vyhověl a mise Konstantina a Metoděje začíná. (Rastislav nejdříve poslal žádost k papeži Mikuláši I., ale ten mu nevyhověl.) Přibrali si žáky - Klimenta, Nauma, Savvu, Angelaria - a s velkým průvodem, v němž asi nechyběli obchodníci, stavitelé a ozbrojenci, přišli snad před zimou r. 863 (ale spíše na jaře r. 864) na Moravu. Nalezli zde řadu kostelů, a to i kamenných. Po příchodu věrozvěstů se brzy politická situace mění, Rastislav prohrává bitvu s Franky, je nucen! zavázat se dalšími poplatky a připustit návrat latinsky školených bavorských duchovních. Byzantští misionáři bojují s německými mnichy, kteří bohoslužby provádějí latinsky. Vzájemné politické vztahy mezi východofranckou říší a Velkou Moravou se v průběhu dalších let změnily ještě několikrát. V r. 874 nakonec Rastislavův nástupce Svatopluk vydobyl Velké Moravě tzv. forchheimským mírem prakticky úplnou nezávislost.

Už před příchodem na Moravu Konstantin přeložil hlavní bohoslužebné knihy do Staroslověnštiny (Metoděj později jeho dílo dokončil). Tyto vůbec první staroslověnské překlady se staly učebnicemi budoucích moravských duchovních. Konstantin s Metodějem sloužili mše od začátku staroslověnsky V byzantském církevním pojetí na tom nebylo nic hříšného. Jiný názor ovšem měli latinští kněží, kteří v tom spatřovali téměř kacířství.

Spory mezi církevní stranou latinskou a staroslověnskou se brzy vyostřily. Řečtí misionáři přišli z mnohem kultivovanějšího světa, v náboženských otázkách projevovali hlubší a jemnější znalosti, kdežto postupy, které volili duchovní z Bavor, se jevily jako tmářství (např. za vraždu nesměl viník pít tři měsíce ze skleněného poháru, nebo že v podzemí žijí velkohlaví lidé atp). Konstantina dlouhá válka o dogmata pravé víry tolik nepostihla, neboť brzy umírá, ale Metoděj bitvu trvající dvacet let dovede do úspěšného konce. Po jeho smrti však bylo jejich dílo brutálně smeteno.

Jejich boj je poznamenán vztahem mezi Byzancí a Římem. Řím má samozřejmě větší zájem o prosazení latinské liturgie, neboť je svým způsobem závislý na světské moci Francké říše, a ta si chce na Moravě udržet svou moc a církevní poddanost. Staroslověnština začíná být tvrdě potírána. Protože u nás započali šířit křesťanství byzantici, spadala Morava pod církevní moc východní části bývalého římského impéria s centrem v Konstantinopoli a Řím se nyní snaží toto území získat zpět (svého času Řím odmítl poselství knížete Rastislava, který se svou žádostí o křesťanskou misii přišel nejdříve k římskému dvoru). Roku 867 obdrželi Cyril a Metoděj pozvání do Říma, kde je přijal papež Hadrián II. V učených disputacích se pak Konstantinovi podařilo obhájit před papežem a všemi církevními otci oprávněnost slovanské liturgie. Konstantin v Římě na následky nemoci umírá. Metoděj se vrátil na Moravu sám a po další léta pokračoval v prosazování křesťanské víry v tehdejším jazyce.

Spory uvnitř Moravy však neutichaly, Metoděj byl stále více vystavován útokům, napadán a donucen své poslání často obhajovat. Brzy však nový papež Hadrián III. na základě mnohých udání slovanskou liturgii zakázal a moravské kněze, pokud se nepodřídí, kázal ze země vypudit. V téže době Metoděj umírá a slovanská církev ve své duchovní podstatě zaniká.

Bratři též vytvořili první slovanské písmo - hlaholici a tím položili základ pro vznik prvních slovanských písemných památek.

Plamínek slovanské vzdělanosti a kultury, nedávno rozdmýchaný, téměř uhasl, ne však napořád. Znovu se rozhořel v Čechách, zejména ale v Bulharsku a Rusku (v Bulharsku za cara Symeona (893-927) nastal nový rozkvět staroslověnštiny, v tamních klášterech bylo sestaveno i nové písmo tzv. cyrilice, základ azbuky).

STAROSLOVĚNSKÉ PŘEKLADY

Církev uznávala oprávněnost tří bohoslužebných jazyků: latiny, řečtiny a hebrejštiny. Hebrejština fakticky v křesťanských chrámech nikdy nezazněla - židovské náboženství se s křesťanstvím snášelo jako oheň a voda. Nicméně nápis na Kristově kříži byl údajně napsán ve třech řečech, a to dostatečně odůvodňovalo formální liturgickou trojjazyčnost.

V evropské praxi se ovšem mše sloužily výhradně latinsky nebo řecky. Staroslověnština se tedy stala třetím (teoreticky čtvrtým) bohoslužebným jazykem, což vyvolalo závist německých církevních kruhů. Latinští kněží také správně postřehli, že se průkopníci slovanské bohoslužby obracejí k nižším vrstvám, vytýkali jim to a obviňovali Metoděje z kacířství. Konstantin s Metodějem vytvořili rozlehlou, ucelenou, uvážlivě vybranou překladovou literaturu (nemohla být jiná než církevní), začali křesťanské obřady sloužit ve staroslověnštině a vychovali první slovanské kněze.

V součinnosti tří nesmírně důležitých činitelů - prvního slovanského písma tzv. hlaholice, první slovanské literatury (překladové) a první slovanské inteligence (přirozeně, že církevní) - byla uskutečněna kulturní revoluce, jejíž dosah nemůžeme podceňovat..

BYZANC A ŘÍM

V časech moravské mise (konec 9. stol.) došlo k definitivní roztržce uvnitř církve. Doposud jednotné křesťanstvo bylo rozpolceno na západní (později katolickou) a východní (později pravoslavnou) část. Po letitých sporech o řadu církevních otázek, praktických i teoretických, se církevní představitelé střetli v kardinální otázce, kdo je vlastně zástupcem Boha na zemi. Dokud Byzantská říše představovala jedinou dědičku římského impéria a hlavní evropskou velmoc, platilo, že hlavou veškerého křesťanstva je byzantský císař. S růstem moci papežů, podporovaných silnými franckými panovníky, vyvstal nový nápadník na křesťanský trůn. Římští papežové začali prosazovat názor, že primát moci náleží jim, neboť převzali práva i povinnosti prvního z biskupů, apoštola Petra. Církev měla dosud jednu strukturu: císař byl formální hlavou, jemu příslušelo svolávat koncily jako vrcholná shromáždění hodnostářů, duchovní záležitosti řídili samozřejmě jednotliví patriarchové stojící v čele pěti církev!ních provincií a římský papež patřil do pětice jako první mezi rovnými. Nyní se však mínil domoci nového, suverénního postavení. Byzantští patriarchové oponovali.

Spory se nepodařilo urovnat, neboť šlo o mocenské zájmy. Západní i východní církve začaly uplatňovat své teorie všude tam, kam sahala jejich faktická moc. Není tedy divu, že i Morava se stala jednou z obětí jejich mocenských zájmů a praktik.

KŘESŤANSTVÍ A POHANÉ

Slované byli ve svých počátcích, v době velkých přesunů a obsazování nových sídel, pohany. Svými válečnými výboji však pronikali do světa křesťanů a postupně byli tímto náboženstvím ovlivňováni.

O náboženství Slovanů byzantský historik Prokopios píše, že uznávají Boha, jenž je tvůrce blesku a pán všeho, obětují mu skot a jiná zvířata, avšak o osudu nic nevědí a neuznávají, že by měl nějakou moc nad člověkem. Duchovní život pohanů však nebyl o nic chudší než například mytologický svět antiky. Ctili řeky, nymfy a démony. Z pohanských bohů známe např. Peruna a Velese (východní Slované). Mimo to Slované uctívali i zvířecí idoly. Byli to např. kůň, slepice (ke kultovním účelům sloužila taky slepičí vejce). Uctívaly se i posvátné háje, stromy nebo vodní zdroje. Některé pohanské praktiky se nám zachovaly dodnes. Je to např. léčení či zaříkávání, magika a šamanství, také čarování a hádání byly obecnými praktikami v lidové kultuře. Ještě dnes se lidé setkávají s vírou v různé amulety, šťastné a nešťastné dny, ve znamení, sny a další neviditelné síly. Též některé obyčeje (vynášení zimy, malování vajec, pálení ohňů) mají pohanský původ.

Podobně jako se vyvíjelo hospodářství a společnost, vyvíjelo se v dalších stoletích i náboženství. Písemné zprávy jej popisují v době, kdy se stávalo jakousi státní ideologií. Moc pohanských bohů byla závislá na moci panovníka (kmenového náčelníka), který je uznával. A protože víra v pohanské bohy nebývala příliš silná, ukazovalo se vhodnější a účelnější na pohanské bohy dříve nebo později z různých důvodů zapomenout a přiklonit se k bohu křesťanskému, který za sebou měl moc a sílu. Křesťanství tedy mnozí Slované přijímali z čistě zištných důvodů.

O tom, jak hluboké kořeny mělo pohanské náboženství, se dovídáme z historických pramenů ještě o dvě staletí později. Za vlády Břetislava II., v r. 1093, vypověděl tento panovník ze země všechny čaroděje, hadače a kouzelníky, dal vykácet a spálit posvátné stromy a háje, zakázal pohřbívat mrtvé pohanským způsobem (na lukách, na polích a v lesích) místo na křesťanských hřbitovech.

Křesťané, v římské říši původně pronásledováni, dostali ediktem císaře Konstantina Velikého r. 313 stejná práva jako příslušníci jiných náboženství. V krátké době se stalo křesťanství vládnoucím náboženstvím a od roku 391, kdy císař Theodosius zakázal pohanství, bylo uznáno za oficiální. Již v této době je patrná křesťanská nejednotnost. Někteří myslitelé měli na výklad božské trojice odlišný názor. Celý vývoj křesťanství ve všemohoucí ideologii a její správě byl složitý.

Po svých revolučních začátcích se křesťanství pomalu smiřovalo s trvajícím společenským řádem. Nejdříve přijalo otrokářský řád, posléze i další nově se tvořící řády. Svůj postoj odůvodňovalo křesťanství tím, že uspořádání společnosti vyplývá z vůle boží, a proto je třeba se mu podřídit (tzn. panovníci a feudálové mají svou moc od Boha a poddaný by měl jejich moc respektovat).

Ve 4. a 5. století se církevní organizace spojila se státní. V čele stáli biskupové, kteří se prohlašovali za přímé nástupce sv. apoštolů (v čele stál biskup římský, který později začal užívat titulu papež). Ti však byli stále zcela v područí císaře.

Na konci 5. století vystoupil papež Gelasius I. s učením o dvojí moci, světské a církevní, a dal tak základ vztahu církve a státu v celém středověku. V této době se církev začala organizovat i hospodářsky. Vznikaly materiálně dobře zajištěné kláštery a celé řehole (řády), z nichž každá měla svoje speciální zaměření.

V 6. a 7. století papež Řehoř zreorganizoval papežské statky nejen v Itálii, ale i na mnoha místech Evropy a bezohledně vykořisťoval poddané. Získané světské majetky využil k upevnění papežské moci. Tady se již zcela konkrétně projevuje potření pravého smyslu křesťanské víry.

Postupem času se křesťanství vzdálilo celému duchu evangelií a každý pokus navrátit církev k původnímu chápání božího slova byl krutě potlačen (u nás později např. Jan Hus). Křesťanství v tomto pojetí se stalo na dlouhou dobu velmi netolerantním a nesvobodným v celém kulturním světě.

ROSTLINNÁ VÝROBA A ZEMĚDĚLSTVÍ

S obdobím Velké Moravy byl spjat prudký rozvoj zemědělské výroby. Zdá se, že už během 9. století se začal prosazovat v některých oblastech trojpolní obilnářský cyklus (jařiny - ozim - úhor) namísto dřívějšího dvojpolního.

Absolutní výnosy mohly rozšířením osevních ploch vzrůst, aniž podstatně stouply hektarové výnosy. Dnes připouštíme, že se leckde oralo už pluhem, nikoli jen radlicí.

Objevy posledních desetiletí přinášejí i další nečekané a překvapivé důkazy o vyspělosti velkomoravské společnosti. Pravděpodobně se už sely některé pícniny, např. vikev, zakládaly se sady, pěstovala se i vinná réva (u někdejšího mikulčického mostu vědci našli zrna zušlechtěného druhu révy a dokonce zrna okurky, o které se doposud tvrdilo, že ve střední Evropě zdomácněla až v hlubokém středověku).

Během vykopávek ve Starém Městě na Moravě byly odkryty i základy stavby, která mohla kdysi být větrným mlýnem. Jestli se domněnka promění v jistotu, bude to znamenat, že moravští Slované o dvě až tři století dřív, než se předpokládalo, využili vítr a zkonstruovali další složitý stroj (po hrnčířském kruhu, tkalcovském stavu a soustruhu čtvrtý nejvýkonnější).

ŘEMESLA VELKÉ MORAVY

Rozvoj řemesel a výroby probíhal ve Velkomoravské říši poměrně rychle - nálezy prokazují nesmírnou dovednost a mistrnost našich předků. Překrásné prsteny, náušnice a ostatní šperky byly dokonce zpočátku pokládány za díla cizích klenotníků, dovezená z Byzance či ze západu z Francké říše.

Právě tak vzbuzovaly pochybnosti výrobky moravských zbrojířů, zvláště rukojeti mečů nalézané v hrobech velmožů a bojovníků. Skok k nové kvalitě učinila i velkomoravská keramika. Pestrý sortiment nádob - už ne těžkopádných nezdobených hrnců, ale elegantních láhví, váz, džbánů, mís točených na hrnčířském kruhu, dobře pálených a zdobených typickými slovanskými vlnicemi či tzv. vlešťovanými vzory. Bohaté stolní a kuchyňské nádobí a nářadí svádělo k mylnému určení stáří. Zdálo se, že tuto keramiku je třeba připisovat dobám alespoň o dvě století mladším. Navzdory tomu je však domácího původu, pravděpodobně z 9. století.

Vynikající úrovně dosáhlo kovářství, tesařství (Slované odjakživa vynikali v práci sekerou). Bednářské práce jsou rovněž mistrnou ukázkou řemeslné dovednosti. A jak se ukázalo v posledních letech, revoluci prodělalo i stavitelství, zrodila se zděná architektura.

PRVNÍ FORMY STÁTU

Moderní historie nemá ze 7. a 8. století, zvláště pak z období od konce Sámovy říše (okolo r. 659), prakticky žádné souvislejší a hodnověrnější zprávy o počátku vzniku Českého státu Jsou k dispozici tři, čtyři útržkovité a navzájem izolované informace. Jinak historické prameny neposkytují žádnou oporu k tomu, abychom zmapovali dějinné události před vládou knížete Bořivoje (867/8 - 888/9), a patrně se nové písemné záznamy nalézt nepodaří.

Podle bájí a pověstí, které jako první sepsal Kosmas, byl prvním českým knížetem Přemysl, který si vzal za manželku Libuši. Sňatkem byl založen knížecí stolec. Bezpečně však můžeme říci pouze to, že území kmene Čechů bylo v srdci země. Kromě Čechů se na našem území vyskytovalo více slovanských kmenů. Existovala i jiná knížectví a kmenová území (Lučané, Lemuzi, Pšované, Zličané, Charváti, Doudlebové a další), které byly postupně ovládány a připojovány (bojem, sňatkem nebo diplomacií) k přemyslovskému území..

V období kolem 9. stol., v počátcích vzniku prvního státního útvaru Čechů, i když naši předci v této době ještě zdaleka nebyli sjednoceni, v povědomí sousedních zemí, zejména říše francké, vystupuje český národ více méně jako jednotný. Agresívní politika Karla Velikého a jeho nástupců sice nebyla úspěšná, přesto však vedla česká knížata ke snaze o udržení mírových vztahů, a dokonce i k placení dočasných poplatků. K zajištění větší soběstačnosti přijalo 14 českých knížat roku 845 v Řezně křesťanství. Byl to však pouze formální akt. Křesťanství v českých zemích ještě trvale nezakotvilo.

Český stát hledal vhodného spojence proti franckému tlaku a nalezl ho ve velkomoravském státě a jeho knížeti Svatoplukovi. Spojenectví se postupně změnilo v závislost a v letech 882-884 bylo české území připojeno k Velkomoravské říši (na Moravě r. 884 přijal křest český kníže Bořivoj s manželkou Ludmilou). Do Čech pronikaly silné vlivy velkomoravské kultury a umění, které se ještě po zániku Velké Moravy v Čechách svébytně rozvíjely a přetvářely.

LITERATURA:

Poulík,Chroupovský a kolektiv: Velká Morava a počátky československé státnosti, Bratislava 1985

Turek, R.: Čechy na úsvitě dějin, Praha 1963

Bláhová M.; Frolík, J.; Profantová, N.:Velké dějiny zemí koruny české, sv.I. (do roku 1197), Praha 1999