Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Zbyněk Čáp

Starobylí 1

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Starobylí 1

Zbyněk Čáp

* * *

Duše člověka je jen jediná. Nezáleží na tom, do jakého těla padla v časech, kdy Stvořitel oživoval Vesmír...

Mistr H' Onote Derai

Starobylí I.

Osoba zvaná válečný inženýr je vždy neobyčejně vyhledávaná. Ti, kdož si mohou dovolit zaplatit jeho služby, udělají prakticky cokoliv, aby jej získali. Ti druzí zase nepohrdnou žádným prostředkem, kterým by ho alespoň navždy odstranili. Imrisí už zažil obě eventuality. Byl to statný muž, znalý mnoha nauk a několik vražedných pokusů jej přinutilo k tomu, aby do nich zahrnul i umění boje. Na odražení amatérských pokusů o útok to stačilo. Leč to, co se stalo před několika dny, na něj bylo přeci jen příliš.

Byl najat panem Fi, aby pro jeho armádu postavil válečný stroj. Imrisí se už dávno odnaučil ptát, čí zeď bude za pomoci jeho díla svalena. Začal bez meškání stavět. S pomocí zkušených městských řemeslníků, lety prověřených společníků, rostla věž s prakem, beranidlem a plošinou pro ohňometčíky jako z vody. Do tří dnů mohl pánovi poslat zprávu, že je hotovo. Lord Fi zprávu s potěšením přijal. Leč pro své zaneprázdnění, plánoval již, jak svůj nový válečný stroj využije, vyslal pro stroj pouze svého nejmladšího syna v doprovodu čety gardistů.

Stačilo pár minut a mladík se Imrisímu úplně zprotivil. Byl zcela opilý mocí, která mu byla svěřena a dával ji ustavičně najevo. Požadoval stále nové a nové nesmyslné úpravy, kvůli nimž se předávka neuvěřitelně protahovala. Imrisí si čím dál tím více přál, aby se tomu hejskovi něco stalo. Něco neurčitého, ale tím horšího.

Na nekonečné urážky již delší dobu nebyl zvyklý. Měl svou pověst a ta ho předcházela, každý zákazník se raději choval uctivě. Imrisí šlechtu nepotřeboval. Když chtěl, klidně zmizel ve stepi, spolu s družinou lovil kjirby a nic mu nechybělo. Zato válečné slávy chtiví zemští páni se bez jeho strojů neobešli. Nikdo jiný nedokázal střílet tak daleko, rychle, přesně a v případě zvláštního příplatku za výbušné střely i vražedně.

Tohle však mladý pán Fi Ho nevěděl, nebo nechtěl vědět. Jeho příkazy proměnily ideálně postavený stroj na patvar, k jehož obsluze bylo zapotřebí dvakrát více vojáků než původně. Ale zato prý konečně vypadal hezky. Nějaký voják, toužící po rychlejším povýšení, prohlásil, že ani tak není stroj krásný jako mladý pán.

Mladý pán lichotku neodmítl a konečně se začal zajímat o praktické věci. I když... Bylo jediné štěstí, že jemu podřízený kapitán gardy měl rozum. Fi Ho zajímala jediná věc, jestli barva plamene z vrhačů má ten správný odstín a jestli se bude hodit k jeho uniformě.

Kapitán byl muž s válečnou praxí. Staral se skutečně jen o užitečné věci. Dostřel praku shledal dostatečným. Také dosah plamenů i ochranu obsluhy. K tomu se však chtěl přesvědčit i o účinnosti beranidla. V blízkosti však nebyla žádná vhodná stavba. Kromě... Kromě vypálených trosek starého tamistického chrámu. Přes kraj se mnohokrát přehnaly vlny bojů a přestože zde poslední bitva proběhla před patnácti lety, mniši se nevrátili. Vesničanům to ani zdaleka nevadilo, už samotné dávky pro armádu je dosti zatěžovaly. A sousedství chrámu boha, který příležitostně žádá lidskou krev také není nejpříjemnější.

Imrisí nebyl proti. On sám pocházel ze stepí Neriav a pokud se troskám jeho přesvědčení dalo říkat víra, pak věřil v božského siani, stepního draka. V božství obludy, která je rychlá jako blesk, žravá jako nádoba s kyselinou a krásná jak oblouk duhy uvěříte velmi snadno. Zvláště když se vynoří z trávy pár kroků před vámi. A co víc. Siani je téměř inteligentní a uznává úctu. Kdo se před ním skloní, je ušetřen. Není to snad ideální Bůh? Oproti Tamimu, jehož zářivý vůz denně zkříží oblohu zcela lhostejně a úctu k němuž musejí vynucovat kněží za pomoci stovek mystických obřadů a krutých přikázání. Tak tedy k chrámu.

Dovlekli stroj k ruinám, ve kterých se stále ještě tyčila vysoká štíhlá věž observatoria s obětištěm. Imrisí ji už kdysi navštívil. Když se po ní rozhlížel dnes, nepozoroval žádnou významnější změnu. Snad jen pukla další zrcadla, v dobách největší slávy chrámu soustřeďující sluneční paprsky na střed obětního místa. Tam, kde bývaly připoutány oběti, aby z nich Bůh pomalu vypil život. Otřásl se nechutí nad tou představou a sešel dolů.

Ukázka mohla začít. Imrisího specialisté, skrytí pod ochranou dřevěných štítů, které by je ve skutečném boji ochránili před ostřelováním z hradeb, dotlačili stroj k věži. Zapřeli vyvažovací ramena, rozhoupali beranidlo a to udeřilo do zdi. Jednou, podruhé, potřetí. Údery narušily zdivo základů věže, po celé stavbě se rozběhla sít puklin a pak se náhle, bez varování, začala kácet. Vzpěry usměrnily její pád na stranu od stroje. Ještě ve vzduchu se věž rozpadla na několik částí, avšak žádná stroj neohrozila.

Kapitán byl očividně spokojen. Mladý pán, po určitém proškolení od starého vojáka, také. Ihned si však začal přát odchod a bylo zapotřebí mnoho přemlouvání vojáka i stavitele, aby pochopil, že bez vyškolené obsluhy je stroj k ničemu. Začnou tedy vojáky cvičit hned!

Imrisí se mu snažil vysvětlit, že je to nemožné. K tomu je potřeba celý den, raději dva. "Tólik?" podivil se afektovaně mládenec, ale ustoupil. Až moc rychle. Zdálo se, že má něco za lubem.

Ale co. Jestli bude dělat nějaké hlouposti, tak ničeho nedosáhne. Imrisí v doprovodu osobního strážce odešel do svého stanu a zanedlouho usnul.

* * *

Hoten, velekněz, je v hierarchii Tamistické církve velice významná funkce. Přesněji řečeno, nejvýznamnější. Pod ním je jedenáct santenů, naslouchajících. Pak desítky nostenů, na jiném místě a v jiném čase snad arcibiskupů. Ještě níž leží notenové, biskupové, stovky chastenů, chrámových kněží a úplně nejníže armáda kehtenů, potulných mnichů - kazatelů. Ale církev nebojuje pouze slovy. To snad platilo před padesáti lety. V současnosti může na pouhé slovo hotena rázem povstat skutečná armáda desítek tisíců mahatami, vojáků božích. Jejich jednotky neznají slovo strach. Vždyť smrt ve jménu božím je otevřenou branou do ráje. Také bez výčitek svědomí vykonají vše, co se jim přikáže. Vždyť odmítnutí božích slov zprostředkovaných hotenem je smrtelný hřích. Dojde-li libovolný polní velitel k závěru, že vstoupil do oblasti pohanství, na ostřích a hrotech hert jeho vojáků rychle přichází poučení o pravé víře. Proto budí strach, kdekoli se ukáží. Proto je hotenova moc veliká. Přesto se o ni musí dělit. I když je moc císaře oslabená a zemští správci se rvou o svá území, stále představují nezanedbatelnou sílu, před kterou musí církev předstírat slabost. Ale to pomine. Už brzy.

Stín gnómónu dospěl ke znaku hodiny ajši, hodiny darování. Zazněly gongy. Hoten Kensu se důstojně vypletl ze svého křesla a pomalu přistoupil k obětišti. Na bronzové čočkovité podložce ležela, pevně připoutána, nahá oběť. Ještě ráno to byla krásná mladá žena, o jejíž přízeň neúspěšně soupeřilo mnoho mužů. Její pýcha, se kterou je odmítala, urazila Boha. Ten, prostřednictvím jednoho zapuzeného nápadníka, požádal o trest. Teď byl večer. Na čočce leželo mrtvé tělo, vysušené silou Tamiho zářivého vozu téměř na mumii. Hoten došel na krok k oběti, pozdvihl všechny paže a zapěl žalm darování. Sbor mnichů v pozadí opakoval jeho slova. Kensu dozpíval. Svěsil sekundární paže, primární vztáhl nad oběť a zpěvavým hlasem pravil: "Zdaliž přijímáš náš dar, ó pane, sešli oheň očistný, ó pane..." Vzduch zaplnila vůně ušlechtilého oleje jah, prudce hořlavé kapaliny, rozprašované ve formě okem neviditelného aerosolu na celé tělo oběti. A hoten v duchu zaklel. Nikdo jiný to nemohl zdálky vidět, ale on zahlédl, jak se víčka oběti zachvěla. Jak je to možné? Proč slábne Tamiho síla? Nemohl tušit, že to má mnoho společného s kouřem, který už desítky let prakticky neustále stoupá ze stovek požárů. V některých oblastech už téměř zmizely lesy, z nichž byla v časech klidu postavena města, vypálená v dalším kole války. Jediné, co ze zkušenosti věděl bylo: bude nutné přidat další řadu zrcadel. Ale později. Dnes večer to ještě nevadí. Oběť sice žije, ale oheň jahu stráví vše. Dávka už bude dostatečná, zanedlouho by už bylo vidět kapky stékající po stranách čočky dolů. Svěsil paže. Na to znamení santen Kira skrytý v dutině podstavce čočky zapálil dlouhý knot. Kensu čekal. Pauza byla náhodná, aby si věřící třeba nedali dohromady nějakou hříšnou myšlenku. Ale dnes to Kira trochu přehnal, bude potřeba ho pokárat. Konečně. Mezi štíhlým, zaživa bezesporu vzrušujícím ocasem a nohama oběti vyšlehl zlatavý plamen. I kdyby se nyní pohnula, bude to už považováno za pouhé stahy spalovaného svalstva. "Dokonáno jest! Bůh je odprošen, nebude nás trestati více za naši pýchu!" uzavřel modlitby věřících za svými zády. Sám se uklonil směrem k východu. Paprsky zapadajícího slunce, odražené od zrcadel hyatenské věže však nezahlédl. Co se stalo? Snad nějaký zbloudilec, který si řekl, že na zřícenině jsou zrcadla k ničemu? Jeho trest bude hrozný, neboť takovou urážku Tamiho nelze ponechat jen tak.

Na čočce ležely už jen očazené kosti. Skryté prameny jahu vyschly, oheň uhasl. Obřad skončil. Věřící vyčkali na hotenovo závěrečné požehnání a začali se rozcházet. Velekněz už na nic nečekal. Odchvátal do zákulisí chrámu a přikázal čekajícímu santenovi Heda: "Vyšlete hlídku boží stráže k hyatenskému chrámu. Nějaký neznaboh odstranil zrcadla. A povolejte santena Kiru, mám k němu pár otázek."

"Jak si přeješ, důstojný," uklonil se Heda a odešel.

"Již jsem zde, důstojný. Čeho si ode mne žádáš?" ozvaly se brzy chvatné kroky a Kirův hlas.

"Nechal jste mne čekat. Dlouho čekat," pravil mu Kensu mrazivým hlasem.

Kira se nepokořil. "Mám omluvu, důstojný. Některý z bratří, chystající knot, jej upevnil tak nešikovně, že jej oběť přes den potřísnila."

"Najděte tedy jeho a předveďte mi ho."

"Buď tvá vůle, důstojný," pravil Kira, ale už jen na Kensuova záda. Oddechl si a vyrazil do bludiště klášterních staveb za převorem. Správce našel rychle ve skladišti oděvů pro mystéria. Doprovázel jej mladičký novic, který byl rychle označen za viníka. Kira se zašklebil. Žadatelů o jistý a poměrně bezpečný život v klášteře byl vždy nadbytek a fyzická likvidace neschopných nebo vzpurných umožňovala přijímat stále nové. Kdo z noviců se dožil svého vysvěcení, ten byl absolutně věrný Tamimu, odhodlaný ke všemu a nežádající jiné odměny než cestu do ráje.

Když chlapce vyzval, ať jej následuje, mladík v šedivém rouchu div neomdlel. Odevzdaně svěsil ruce a tiše za santenem kráčel. Jeho hrůza z toho, že jej oslovil jeden ze dvanácti nejvyšších kněží církve však nebyla ničím proti tomu, když byl vstrčen do komnaty samotného velekněze. Kira zůstal přede dveřmi. Zanedlouho uslyšel bolestivý výkřik. Pak ještě jeden hlasitější a nářek, který byl stále tišší. Otevřely se dveře. Dva vojáci Božské stráže novice vyvlekli, mrtvého. Jeho roucho od pasu dolů kryla jedna velká krvavá skvrna. Hoten použil zvláště potupný způsob popravy, rozervání vnitřností.

"Santene Kiro! Oznamte převorovi, že může přijmout dalšího novice," ozval se z komnaty klidný hlas hotena.

* * *

Jednotka mahatami na jízdních sucích, zvířatech o něco větších než stojící člověk, pokrytých dlouhou srstí, se vydala ke starému chrámu. Byl vzdálený několik hodin cesty, jeho věž měla být poměrně brzy viditelná. Ale byli již téměř na hranicích posvátného háje a věže nebylo. Vyslaný stín, zvlášť dobře cvičený zvěd, se vrátil se stručnou zprávou: Věž je zbourána dobývacím strojem, kolem jejích trosek táboří vojsko zemského pána. Kapitán jednotky se zamyslel. Měl za úkol odhalit viníky poškození. Přestože jím lomcoval vztek nad znesvěcením chrámu a byl si jistý výcvikem svých mužů, nechtěl útočit na přesilu. Usedl a napsal zprávu pro santena Hedu. Na jeho pokyn přiskočil cvičitel liftů, malých, za normálních okolností neskutečně pitomých ptáků a jednoho mu podal. Pergamenový proužek ze slaboučké kůže mladého suka se ocitnul pod svorkou na liftově noze a vypuštěný pták vzlétl. Několikrát zakroužil a vyrazil ke klášteru. Byl veden neobyčejně citlivým smyslem, kterým reagoval na přítomnost zvláštního krmiva. To dostával pouze v klášteře. Nebude dlouho trvat a u cvičitele se ocitne jiný lift, který se s cílevědomou snahou narkomana bude pokoušet dostat do jeho brašny na krmivo. Ten přinese odpověď z kláštera.

Brzy k tomu skutečně došlo. Odpověď byla ještě stručnější než kapitánova zpráva: Vyčkejte na místě, nic nepodnikejte.

* * *

Probuzení bylo poměrně drsné. Do stanu vtrhlo několik vojáků v modrých pláštích, se symbolem slunce na zádech. Neurvale Imrisího probudili a vyvlekli ze stanu. Zjistil, že je spolu s ostatními obklopen obrovskou armádou úplně identicky oblečených ozbrojenců. Rozhlížel se. Ve skupině svých spoluzajatců spatřil i mladého pana Fi, zatínajícího zuřivě drápy, jinak se nedělo nic zvláštního. Náhle za řadami cizích vojáků vznikl nějaký rozruch. Rozestupovali se před skupinou nosičů, táhnoucích nádhernými řezbami a pestrými barvami zdobená nosítka. V nich seděl neznámý muž středního věku, oblečený v dokonale modrém plášti. Jeho odstín, zvaný královský, mluvil o neskutečném bohatství a moci tohoto muže, neboť sehnat takové množství barviva bylo pro normálního smrtelníka nemožné. Když nového příchozího spatřil pan Fi Ho, pevně svíraný třemi vojáky, vykřikl: "Co to má znamenat hotene Kencu!"

'Hoten? Velekněz?' honilo se Imrisímu hlavou. Cizinec mezitím slezl z nosítek a kráčel k mladému šlechtici. "Jak si to dovoluješ se mnou mluvit, otroku!"

"Zbláznil jste se hotene? Můj otec je králem pověřený pán tohoto území, budete rád, když vás nechá jen zmrskat."

"Pomalu, nezabij ho!" vykřikl hoten rychle na vojáka, který napřáhl svou hertu. Vojákovi se v tváři mihnul výraz děsu nad představou, že by mohl udělat nějakou chybu a stáhl se. Kencu došel ke vznešenému zajatci a zvolna pravil: "Ne. Vy mne zbičovat nenecháte, protože časy se změnily. Církev již více nebude ustupovat před šířící se temnotou. Ale díky za dobrou ideu." Jeden jeho stručný příkaz a vojáci vyvlekli šlechtice doprostřed volného prostranství, kde z něj strhali veškerý oděv. Pak předstoupil mohutný voják s nádobou, ze které rukou v silné rukavici vylovil dlouhý karabáč. Z biče odkapávala řídká nažloutlá kapalina. Voják vyčkal, dokud trochu neoschl, rozpřáhl se a udeřil. Jednou. Podruhé. Desetkrát. Dvacetkrát. Při třicáté ráně řekl hoten jen tak mimochodem týranému šlechtici: "Mohl jsem se tě zeptat i přímo, ale tvá drzost si zasloužila trest. A ostatně bys byl třeba vzpurný. Nyní mi odpovíš přímo a bez vytáček: Kdo navrhl ono velice zajímavé zařízení?" Ukázal k troskám věže na zaparkovaný stroj.

"A pokud bych neuspěl, nebo odmítl?"

* * *