Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Ondřej Neff

Pán modrého meče

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pán modrého meče

Pán modrého meče

Ondřej Neff

Zveřejněno s laskavým souhlasem autora

1.

"Ty asi nevíš, co je to android, Rade Haagere?" zeptal se Bahyl Salinas. Otázku položil tak opatrně, že byla až trapná. Salinas se tolik snažil proslulého lovce a stopaře neurazit, že se za něho jeho průvodce, ramenatý blondýn v šedomodrém stejnokroji Skupiny, musel stydět.

Lovec neodpověděl. Upřeně se díval do ohně a levou rukou hladil po hřbetě Terra, ochočenou šelmu rodu daimonů, kteří platili za nejnebezpečnější dravce marsovské Pláně. Pravou ruku měl volně položenou do klína.

Bahyl Salinas nejistě pohlédl na blondýna. Tak co, ví Rad Haager něco o androidech?

Rad mlčel, ale jenom proto, že nikdy neodpovídal na zbytečné, natožpak hloupé otázky. Ovšemže se už setkal s androidy, dokonce nejednou, ba co víc - k setkání došlo mnohem dříve, než Bahyl Salinas a jeho přítel přiletěli na Mars. Setkání... V některých případech to byl boj, nelítostný zápas člověka a stroje, ve kterém byly Radova síla a hbitost - ale také pevnost čepele jeho Modrého meče - vystaveny těžké zkoušce.

Bahyl Salinas se nedočkal povzbudivého zamrkání, na které asi čekal, rozpačitě zakašlal a pokračoval: "Androidé jsou stroje, Rade Haagere, a vyrábějí se v továrnách. Stejně jako třeba ten graviplán, kterým jsme za tebou přiletěli," ukázal nedbale palcem na letoun, který se vznášel na půl sáhu nad konečky sluncem vysušené trávy deset, patnáct kroků od místa, kde seděli. "Androidé se liší od jiných strojů tím, že vypadají jako lidé. Na pohled je nerozeznáš, a kdyby ses takového androida dotkl rukou, myslel bys, že saháš na člověka. Jsou to umělí lidé."

Možná čekal, že lovec dá najevo úžas, ale Rad se tvářil stejně lhostejně jako jeho daimon Terr.

Plamínky vesele vyskakovaly ze suchých větví bioty a maso grugera už bylo pěkně propečené.Slunce už se chýlilo k západu a vychládající Pláň ostře voněla myriádou sporých kvítků, kterých tu bylo v tuto jarní dobu jako poseto. Obloha nabývala měděné barvy, a kdyby lovec vzhlédl, spatřil by za zády cizinců nejasné obrysy Tyrkysových hor. Zdálo se však, že si hledí spíš večeře než přírodních krás.

"Androidi dovedou chodit, pracovat i mluvit jako lidé,"vykládal Bahyl Salinas. "Dovedou všechno co my, s jedinou výjimkou: nejsou schopni násilného činu. Už v továrně jim vštípili do mysli odpor proti násilí. Nedovedou uhodit, natož zabít člověka."

Bahyl Salinas si nevšiml, že při těch slovech se Radovi Haagerovi zavlnily rty do náznaku úsměvu, zato jeho plavovlasý přítel si toho dobře povšiml. Měl bystřejší oči.

"Za starých časů, za vojenské diktatury generála Sulira, to ale bylo jiné. Tehdy stála v Romě továrna na výrobu válečných androidů. Jakmile diktatura padla a vojáci z Romy odešli, továrna i váleční androidi byli zničeni."

Bahyl Salinas se odmlčel a hrotem jazyka si přejel po vyschlých rtech. "O tom jsme byli přesvědčeni všichni, počínaje správcem Scharrou a konče ... třeba i mnou. Jenže se ukázalo, že ne všichni váleční androidi byli zničeni."

Rad Haager přestal hladit daimona. Bahyl Salinas to považoval za známku mírného zájmu, poněkud se nachýlil kupředu a pokračoval sebejistějším, až trochu naléhavým tónem: "Někde v horách, kterým prý říkáte Tyrkysové hory, je tajné skladiště, do kterého Sulirovi vojáci těsně před pádem diktatury uschovali několik desítek válečných androidů toho nejmodernějšího typu. V umělé atmosféře skladiště androidi vydrží třeba stovky let v nečinnosti. Nepotřebují příkon energie, nepotřebují údržbu, nepotřebují obnovu konzervace. I za pět století je někdo může aktivovat a zneužít jejich vražedných schopností. Znamenají trvalou hrozbu celému Marsu, a kdyby se jim podařilo proniknout do nějakého kosmoletu, mohli by ohrožovat klid v celé Unii a možná i Kruhu."

Bahyl Salinas se zkoumavě zahleděl na nehybnou lovcovu tvář. Čekal, že jednání s tímto zvláštním člověkem nebude snadné, ale toho se nenadál, že bude tak nesnadné, přesněji řečeno, že k jednání vůbec nedojde. Lovec dosud neřekl ani slovo, vyjma slůvka "mír", jež pronesl jako pozdrav. Pak už jen pokynem ruky pozval cizince k ohni a pekl si svoje maso, které se škvíří a páchne tak nechutně, že zhýčkaný žaludek Bahyla Salinase se počíná znepokojeně vlnit.

Ale lovec přece jenom promluvil. Zeptal se: "Proč nenecháte androidy na pokoji?"

"Na pokoji? Tak nebezpečné stroje..."

"Nejsou nebezpeční. Vojáci je uschovali do hor. Tam žije jen málo lovců. V horských soutěskách byste potkali Kamenné muže, a věřte mi, že ti se nepokusí vstoupit do vašeho skladiště. Znají jenom luky a šípy a oheň, nic víc. Do hor se někdy odváží Lakmoné a Bílé Draby, ale ani oni nebudou aktivovat vaše androidy. Nemají na tom žádný zájem." Lovec vytáhl z pouzdra tesák, nabodl na jeho hrot pečeni a opatrně ji položil na plochý kámen. Potom maso spravedlivě rozdělil na dva stejné díly, jeden hodil Terrovi před čumák, druhý uchopil rukou a zahryzl se do něj. Cizincům nenabídl. Věděl, že by je tím přivedl do rozpaků.

"Kdyby ale někdo jiný... třeba nějaký odborník z města Romy..."

"Odborník z města Romy nemá v horách co dělat.Správce Scharra zaručil nedotknutelnost Pláně, Řeky a Hor pro věčné časy! Dohodu potvrdila nejvyšší rada Unie a víme, že na jejím dodržení má zájem i Kruh."

Na tučné tváři Bahyla Salinase bylo vidět známky úžasu. Lovec se rozhovořil, a jak! Mluví jako nějaký advokát nebo správní úředník. Když se Salinas na Rada Haagera informoval, řekli mu, že je to zkušený lovec a navíc i moudrý a v mnoha ohledech vzdělaný člověk. Takových znalostí se ale Salinas nenadál. Chlapisko, které pojídá holýma rukama napůl syrové maso a vyzná se i v právních kličkách a má ponětí o stanovisku nejvyšší rady, a dokonce i misijního úřadu kruhu!

Ovládl se a přiměl ducaté laloky svých tváří k úsměvu.

"Dovol, abych ti složil poklonu, Rade Haagere, a současně se i omluvil za to, že jsem s tebou mluvil jako s nějakým nevzdělancem. Samozřejmě máš pravdu. Smlouva s loveckými klany Pláně, Řeky a Hor je platná a je potvrzena, jak říkáš, na věky. Lidé z města nesmějí překročit hranici Zelené pouště bez výslovného povolení příslušného náčelníka klanu. My takové povolení, jak víš, máme."

Rad Haager vážně přikývl. Ano, sám mandyr Volných lovců Jo Vessy dovolil cizincům jeden den pobytu na území klanu.

"Pochop ale," řekl Salinas, "že skladiště znamená trvalou hrozbu. Je třeba ho najít, otevřít a ukryté androidy zničit dřív, než dojde k neštěstí. Nevím, jak by k němu mohlo dojít, a možná máš pravdu, že by se nic nestalo, kdybychom androidy - jak říkáš - nechali na pokoji. Můžeme se ale spolehnout, že opravdu zůstanou navždy v klidu? Co když se během let přece jenom někdo odváží do hor, pronikne tam a z nerozumu nebo dokonce ze zlé vůle androidy aktivuje? Anebo - je to nepravděpodobná možnost, ale přece jenom možnost - co když dojde k samovolné aktivaci? Stačilo by, aby jen jeden válečný robot takzvaně procitl. Potom aktivuje ostatní a neštěstí bude hotovo."

Lovec i jeho daimon dojedli. Rad si bez okolků otřel ústa hřbetem ruky. Maso bylo chutné, šťavnaté, a také Terr se spokojeně šklíbil. Oba ještě zavlažili žízeň vodou z koženého vaku. Lovec nabídl cizincům, ale ti zavrtěli hlavou. Slunce se už dotklo obzoru. Pláň rychle vychladne, ptáci utichnou a jen věčně uchechtané draby budou rušit noční klid.

"Vy chcete," řekl Rad Haager, "abych skladiště našel."

Salinas se právě chystal, že tento návrh Radovi předloží. Pootevřel ústa, pak je zavřel a znovu otevřel.

"A ... ano. Úřad správce Scharry mne pověřil, abych ti tlumočil toto přání. Víme, že jsi člověk zkušený a obratný a že i tvoje znalosti převyšují znalosti ... promiň, nechci nikoho urazit ... jiných lovců."

"A přece jste si mysleli, že nevím, co je to android."

"Ptal jsem se, zda to víš, a tys neodpověděl." řekl Salinas hbitě.

Daimon vzhlédl ke svému pánovi. Rad se zadíval do jeho hlubokých očí. Chápal Terr, o čem je řeč? Terr, který se před lety shodou okolností dostal do pokusného kosmoletu, Terr, první živoucí bytost zrozená pod Sluncem, která se setkala s Neznámými, Terr, kterého Neznámí pozměnili tak, že ve chvilkách nebezpečí dovede hovořit v lidské mysli, dovede na dálku pohybovat předměty, umí se vznášet ve vzduchu a dokáže i jiné podivuhodné kousky, o jakých se žádnému klanovému kouzelníkovi nezdá, co si myslí Terr o návrhu Bahyla Salinase? Myslí si vůbec něco? Vnímal cizincova slova? Pochopil smysl jeho návrhu?

Slunce zapadlo a měděné nebe v krátké chvíli zčernalo a vytryskly na něm světelné fontány. Salinas, navyklý na šero, mžoural očima do záře plamenů, zato oči jeho průvodce byly klidné.

"Tenkrát, když vojáci odcházeli z Marsu a město Roma hořelo," řekl Rad Haager rozvážně, "jsem se několikrát utkal s androidy. Jsou to strašní protivníci. Mají větší sílu než lidé a rychlost jejich paží ..." Při té vzpomínce stiskl rty a pomalu zavrtěl hlavou.

"Máš strach?" zeptal se Salinas tiše. "Bojíš se nového utkání?"

"Strach?" odpověděl Rad otázkou. Řekl to slovo, jakoby patřilo do nějakého neznámého jazyka. "Ne, tak to není, Salinasi. Nemám strach. Ale vím, co to jsou váleční roboti." Potom se naklonil a ukázal prstem na plavovlasého muže ve stejnokroji Skupiny.

"A co tento android ... Dovede ublížit člověku, anebo je to také jeden z válečných androidů generála Sulira?"

Když spatřil úžas na Salinasově tváři, dodal s úsměvem: "Tys opravdu netušil, že tento ... muž ... není člověk?"

"Já že jsem android?" ohradil se plavovlasý muž dotčeně. Obrátil se na Bahyla Salinase: "Jak můžete připustit, aby ..."

Nedořekl.

Rad Haager navyklým pohybem sáhl nad své pravé rameno, kde mu vyčníval jílec Modrého meče, a bleskurychle tasil. Pochva meče ještě nestačila narazit na jeho záda, když lovec nabodl na hrot zbraně hořící větev a hodil ji Salinasovi do obličeje. Nezůstal při tom: sotva hořící dřevo opustilo hrot meče, Rad zbraň stočil stranou a zamířil přímo na hrdlo plavovlasého cizince.

Toto vše se událo ve zlomku vteřiny. Bylo to tak rychlé, že Salinas nestačil na svoji obranu ani pohnout jediným článkem prstu, natožpak aby zvedl ruce. Snad ani Terr, lovcův ochočený daimon, by nebyl schopen tak rychlého pohybu - a to, co lovec se svým Modrým mečem provedl, nebylo jen prudké, ale i zcela přesné a ladné.

Plavovlasý cizinec však byl ještě rychlejší.

Nebylo to zaviněno slabým světlem skomírajícího ohně, že Rad nepostřehl, jak cizinec stačil pravou rukou zachytit hořící větev snad jen pouhou píď poté, kdy se smekla z hrotu meče, a hned vzápětí větví odrazil útok. Ne, Rad by zřejmě ten pohyb nepostřehl ani v prudkém slunečním světle.

Bylo to rychlé nad všechen pomysl. Plavovlasý cizinec chvíli držel hořící větev v holé ruce a pak ji pomalu, jakoby znechuceně hodil zpátky do ohníčku. Zkouška skončila.

"Jak jsi poznal, že jsem android, Rade Haagere?" zeptal se.

Hovořil klidně, nevzrušeně. Zato Bahyl Salinas supěl vztekem.

"No tohle! Co kdyby tu větev nechytil? Vždyť by mne popálila! Jak jsi mohl riskovat ...

"Musel ji chytit," přerušil ho Rad. "Je to přece android. Váleční androidé generála Sulira také byli takhle rychlí. Jak jsem tě poznal? Mám s vámi androidy svoje zkušenosti ... nepříliš dobré."

Android si rozvážně oprašoval ruce. "Tak ho vidíš, Bahyle. Lovec, přírodní člověk, divoch. A přitom má zkušeností tolik, že by mohl pracovat ve Skupině.Ano, jsem android, ale klidně mi můžeš říkat Frane. To je moje jméno, Fran Masten."

Rad Haager mu ale už nevěnoval ani špetku pozornosti.

"Poznám na androidovi, že je android," řekl Salinasovi, "a na lháři poznám špatné svědomí. Máš divné způsoby, Salinasi. Přijdeš, abys mě přemluvil k výpravě tak nebezpečné, že by se jí odvážil jen šílenec, a nemáš v sobě dost slušnosti, abys mi řekl pravdu o svém ochránci. Odejdi odsud, Salinasi, a už se nevracej. Androidy necháme spát v jejich skrýši. Všude kolem spí smrt, anebo se k nám plíží, co na tom záleží? Když spí, nebudeme ji dráždit; napadne-li nás, budeme se bránit. Snad se ubráníme, snad podlehneme. To už patří k životu, Salinasi!"

"Řekněme si to jinak, Haagere," řekl Salinas vztekle. "Správcův úřad se rozhodl skladiště zlikvidovat. Chce se vyhnout konfliktu s loveckými klany, a proto jsme sem přišli po dobrém. Vyřiďte ten případ sami, a když budete potřebovat pomoc, rádi vám ji poskytneme. Nikdo vás nebude omezovat ve vašich právech. Když ale odmítnete ..."

"Co se stane potom?" zajímal se Rad.

"Správce Scharra je odhodlán případ řešit všemi prostředky, i za cenu konfliktu s klany. Nebezpečí je příliš vážné. Správce Scharra si snadno zodpoví jakýkoli konflikt před nejvyšší radou Unie i před Kruhem, když to bude zapotřebí."

"To znamená, že vstoupíte na lovecké území za každou cenu?"

"Ano."

"Klany to budou chápat jako útok."

"Je mi líto," pokrčil Salinas tučnými rameny.

"Nastane krveprolití."

"Pravděpodobně ano, ale zodpovědnost nepadne na naši hlavu!"

Rad Haager, stále ještě s mečem v ruce, vstal. Terr zůstal ležet a jen po očku pohlédl vzhůru na svého pána.

"Odejdi, Salinasi, a už se nikdy nevracej. Mohl bys přijít k úhoně. Nemysli si, že tě tvůj ... Fran Masten .. vždycky ochrání!"

Vykřikl.

Vložil do výkřiku veškerou energii a sílu. Veškerou? Rozdělil ji bezděky na části; tu druhou, nespotřebovanou sluch drásajícím ohromujícím pokřikem, vložil do útoku. Bodl silně a přesně. Zasáhl místo, které dobře poznal, když se kdysi cvičil v Cirku Maximu k boji proti androidům: přesně uprostřed prsou měli váleční androidi generála Sulira tlakovou pojistku. Stačilo se dotknout onoho místa a android přerušil všechny svoje životní funkce.

Fran Masten ztuhl.

Chtěl útoku zabránit, ale jeho ruce nesevřely včas modrou čepel. V okamžiku, kdy se hrot dotkl pojistky, jejich dlaně byly stále ještě na šířku pěsti od sebe. Android dřepěl, díval se vzhůru a ruce měl před sebou, jako by chtěl Radův výkon odměnit potleskem.

Terr vyčítavě štěkl. Radovo zařvání, které na okamžik ochromilo obvody androidova pozitronového mozku, nebylo právě nejpříjemnější jeho jemnému sluchu. A Bahyl Salinas? Ten prostě nebyl schopen ani slova, ani pohybu.

Rad pomalu zasunul Modrý meč do pochvy.

"Seber si ho," řekl Salinasovi a bradou pokynul na ztuhlého androida, "a vrať se do města. Navždycky."

Salinas neohrabaně vstal.

"Já ..." řekl, ale pak polkl a obrátil se k androidovi. "Pojď!" Stroj se nepohnul a tlouštík nešťastně řekl Radovi: "Neposlouchá!"

Rad jenom pokrčil rameny, a je třeba dodat, že se ani nepousmál, když pozoroval Salinase, jak funí a heká, jak se hmoždí a vleče nehybnou sedící postavu ke graviplánu.

Počkal, až neúspěšný vyjednavač naloží androida do graviplánu. Trvalo to dlouho a stálo to mnoho funění i potu, ale nakonec se to povedlo. Takřka vyčerpaný Salinas nalezl do letounu a vztekle za sebou zavřel dveře. Vyrazil takřka kolmo vzhůru tak prudce, že se zvedl vítr, z ohniště vyletěly jiskry a Radovi napadal do očí popel a prach.

To zřejmě měla být tlouštíkova pomsta.

Rad se ale jenom usmál, zamrkal a pak už znovu viděl jasná signální světla Salinasova graviplánu. Jejich rozteč se rychle zkracovala, pak světla splynula do jediného světélka a i to zanedlouho zmizelo mezi hvězdami.

Rad si lehl k vyhasínajícímu ohni, daimon se schoulil k němu a oba takřka současně usnuli.

2.

Na samém okraji osady klanu Volných lovců, v opuštěné chýši, která kdysi patřila Zlomenému Šípu a byla opuštěna od doby vpádu do města Romy, při kterém Zlomený Šíp přišel o život, se shromáždili tři mladí bojovníci klanu.

Byl tu Žlutý Vlas, který byl o dvě zimy starší než jeho přátelé, o něco silnější a obratnější, a proto se stal jakýmsi vůdcem malé skupiny. Všechny jeho rozkazy, ale snad i nejskrytější přání, okamžitě plnil Mámrád, mládenec dobrosrdečný a ke své škodě nebojovný. Marně se ho snažil Ostrý Dráp, třetí člen skupinky, převychovat. Učil ho zápasnickým chvatům, střelbě z luku, hodu oštěpem, ale nic naplat - zřídkakdy nějaký učitel měl příležitost narazit na méně nadaného žáka. Ať dělal Ostrý Dráp co dělal, Mámrád zůstával neohrabaný, pomalý, ale usměvavý, pořád v dobré náladě. Slůvko "pořád" berme ale s výhradami. V tuto chvíli, kdy se tři přátelé sešli v chýši nebožtíka Zlomeného Šípu, humor opustil i Mámráda. Seděli tu smutní, zamlklí, a uvažovali o tom, zda by nebylo nejlepší odejít z osady anebo dokonce vzdát se radostí života. Jaký je to život! Pouhé živoření, po tom, co se stalo. Slova náčelníka klanu, mandyra Jo Vessyho, je pálila v mysli:

"Stali jste se hanbou klanu. Je mi stydno při pomyšlení, že nosíte jeho jméno."

A to všechno kvůli jedné nepodařené kořistnické výpravě!

Ostrý Dráp měl ten nešťastný nápad.

"Dokud nebudeme mít koně," pravil, "všichni na nás budou zahlížet."

"Koně ..." opakoval po něm zadumaně Žlutý Vlas. "Kde vzít koně?"

"U Kajmanů! Ti mají koní dost. A nepotřebují je, ti požírači ryb!"

"A nebudou se na nás zlobit?" otázal se Mámrád.

Z tohoto nezávazného rozhovoru se rozvinula vzrušená debata, při níž byl ukut válečný plán.

Zřejmě ho nedokuli správně, protože hlídka Kajmanů o dva dny později odvážlivce přistihla. Celá osada od věků nepřátelského klanu se na nešťastníky sesypala. Výprask dostali pořádný a Mokrá Tlapa, mandyr Kajmanů, rozhodl, že skupina mladých válečníků v noci pronikne řetězem hlídek Volných lovců a svázané zajatce uloží rovnou do kokpitu k posvátnému ohni, na zakázané místo, kam smí vstoupit jen náčelník, kouzelník a piloti klanu.

A tak se také stalo.

Mládence polévalo teď střídavě horko a zima při vzpomínce na tu strašnou hanbu.

Náčelník Jo Vessy - snad poprvé od doby, kdy byl docela malé děcko - prolil slzy. Ráno, když strážce ohně, který v tu osudnou noc zaspal, ho probudil a celý zděšený přivedl ke kokpitu, nebyl schopen slova. Jen stál a slzy jako hrachy se mu koulely po zjizvených tvářích. Slzy pokoření.

Pak ovšem promluvil, hovořil dlouho a květnatě, a mládenci se z toho snad nikdy nevzpamatují.

"Musíme něco udělat," řekl znenadání Ostrý Dráp. Žlutý Vlas na něho zachmuřeně pohlédl. Zase nějaký nápad? To znamenal jeho pohled. Ostrý Dráp se pěstí udeřil do dlaně. "Nějaký hrdinský čin! Nenecháme tu hanbu na sobě. Vždyť na nás budou pokřikovat děti."

Hrdinský čin ... Ale jaký? Potupené mladíky nikdo nepozve k účasti na lovu, tím méně na válečné výpravě. Dobrácká tvář Mámráda náhle zjasněla. Řekl: "Rad Haager je na návštěvě v náčelníkově chýši!"

"Rad Haager je na návštěvě v náčelníkově chýši!" opakoval po Mámrádovi Ostrý Dráp posměšně. "Máš pravdu. Kdybychom přepadli Rada Haagera a přemohli i Jo Vessyho, Byl by to hrdinský čin jak se patří."

Mámrád se urazil: "Rad Haager je jiný než ostatní. Kdybychom ho poprosili, vzal by nás s sebou na výpravu. A tam bychom očistili jméno!"

Žlutý Vlas ale nebyl nadarmo vůdcem trojlístku. I teď se to mělo potvrdit.

"V náčelníkově chýši není jenom Rad Haager," řekl rozvážně. "Přišel tam i Valdo Man."

Ostrý Dráp zažárlil. Jak to, že si něčeho tak důležitého všiml i ten nekňuba Mámrád, a mně to uniklo! Nedal na sobě ale nic znát.

"Rad Haager ... náčelník a kouzelník ... To přece nejde dohromady!" Kouzelník byl druhý nejvýznamnější muž klanu a jeho autoritu uznával každý bezvýhradně, s výjimkou Rada Haagera. To byl jediný lovec, který nevěřil, že v Tyrkysových horách žijí duchové předků, že Valdo Man dovede předvídat budoucnost a že ovládá síly života a smrti. Několikrát v minulosti se ti dva slovně utkali a náčelník Jo Vessy, mandyr klanu, dělal všechno pro to, aby dalším sporům zabránil. Ti dva se nesmějí spolu setkat, to byla jeho zásada a tu dodržoval, pokud to jen šlo.

A teď "ti dva" sedí v náčelníkově chýši!

"Proč jsi to neřekl dřív, že i kouzelník přišel ..." zamračil se na Mámráda Ostrý Dráp.

"Nevěděl jsem to. Pozoroval jsem jenom Rada Haagera ..."

"A já zase viděl přicházet jen Valdo Mana. Jeden viděl to, druhý ono a třetí nic," popíchl Žlutý Vlas svého přítele. "Na tom teď nezáleží. Ta schůzka musí znamenat něco důležitého."

"Loveckou výpravu ..." nadhodil Ostrý Dráp. Žlutý Vlas ale zavrtěl hlavou.

"Kvůli lovecké výpravě by Rad Haager s Jo Vessym nepotřebovali kouzelníkovu radu. A válečných výprav se Rad Haager nikdy neúčastní. O čem tedy mohou ti tři jednat?" Zvláštní věc ... pomyslil si v duchu. My tři dumáme o tom, o čem si jiní tři povídají.

Zvedl hlavu.

"Nepochybujeme o tom, že jednají o důležité věci. Kdybychom my tři věděli ..."

Odmlčel se. Oba přátelé se usmáli. Pochopili, co má na mysli! Vědět první, být u toho první ... to je příležitost pro ně pro všechny tři! Úsměv jim ale pohasl na tváři.

Ale takový trest ...