Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Shigor Birdman

Skladiště zhroucených snů

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Skladiště zhroucených snů

Skladiště zhroucených snů

Shigor Birdman

Publikováno s laskavým svolením autorky.

Zdroj http://www.sweb.cz/martina.bittnerova/

Prolog:

Možná to místo znáš,

není tak daleko,

ale ani blízko,

je stále na dosah,

pro každého z nás.

Každý z nás tam přispěl,

každý tam něco má,

od každého bys tam něco našel,

od každého, koho znáš.

Jsou tam věci krásné,

někdy také odporné,

věci často tajné,

nikdy nahlas nevyřčené.

Často tam pobývám,

nechal jsem tam toho dost,

většinou jsem tam sám,

společníka mi dělá lítost.

Někdy si prohlížím,

ty svoje příspěvky,

jindy zase prolézám,

vás ostatních sbírky,

Je tam tolik věci,

tak ohromný počet,

všechny tak rozdílné,

jedno přec mají stejné.

Když se na ně podíváš,

i když tak různé jsou,

jedno mají stejné:

je v nich žal a lítost.

Všude jinde jsou nehmotné,

jen přeludy, myšlenky,

tady však hmotu získaly,

dají se vzít do ruky.

Co že je to za místo,

co je to za věci,

o čem básníku mluvíš to,

tak odpověz nám přeci.

Zkusím to vysvětlit,

je to dost prosté,

zkus si jen vzpomenout,

cos proklínal snad po sté.

Každý z nás sny má,

po něčem tajně touží,

svou krásnou představou,

skrytě se souží.

Ale když sen ten,

krutě se zhroutí,

copak se stane s ním,

když ti ho osud zhatí?

Na tomhle místě,

skladě snů zhroucených,

ty sny se skladují,

v hromadách zborcených.

Najdeš tu ztracené lásky,

nenaplněné touhy,

nemožné představy,

prázdných snů hory.

Jen málo návštěv

bys tady našel,

vždyť tak strašně bolí,

když se sen toužebný

náhle krutě zhroutí.

Já jsem tu často,

mám k tomu své důvody,

hledám si místo,

kam další sen odložím.

Všechny mé sny

v tom skladišti skončily,

často se stává mi,

že rvou se mi zpět do hlavy.

často bych si přál,

aby tam mohl alespoň jeden,

aspoň jeden splněný sen,

který by se mi jen nezdál.

Jenže mám smůlu,

dávno moc dobře to vím,

ze skladu zhroucených snů

nikdy se se snem nevrátím.

Stejně tu chodím,

často vzpomínám,

občas vhodné místo

pro svůj nový sen hledám.

Často se taky ptám,

většinou jen sám sebe,

proč všechny mé sny,

skončí vždy u tebe,

ty prokleté Skladiště zhroucených snů?

Procházel jsem pomalu Skladištěm a uvažoval, kam se kouknu dnes v noci. Posledních pár týdnu jsem se cítil divně. Přes den jsem uvažoval, jestli už mi v hlavě definitivně nepřeskakuje, jestli jsem se už úplně nezbláznil.

Hlavou mi bleskla představa. Viděl jsem sám sebe, navlečeného do bílé svěrací kazajky, jak pobíhám ve velké vypolštářované místnosti a se vzteklým řevem se odrážím od měkkých stěn.

Kousek ode mě se v prostoru objevil vír. Rychle jsem se ovládnul a sledoval, jak porucha mizí a vzduch se postupně vyjasňuje, až tam zůstal jenom obláček bílé mlhy, který se za chvíli rozplyne.

Dneska bylo Skladiště nějaké citlivé. Anebo já byl pro změnu příliš nabitý energií, těžko říct. Spíše to bylo ve mně, uvědomil jsem si matně. Vůbec jsem nemohl přejít, snad dvě hodiny jsem se převaloval na lůžku, než jsem to vdal a pomohl si půlkou prášku na spaní. Když přejdu do spánku s chemií v krvi, vždycky to mívá různé nepředvídatelné efekty. Především alkohol se mnou tady dělá děsné věci. Proto se mu na Zemi vyhýbám.

Proletěl jsem namodralým oblakem a dotknul se nějakého snu, chvíli mi trvalo, než jsem se zorientoval. Jedna z desítek romantických fantazií. Z nudy jsem se prohrábnul hlouběji, ale byla to zbytečná námaha. Obyčejná banalita, takových snů jsou tady všude kolem stovky. A to ze začátku vypadal docela zajímavě...

Zatímco jsem přemítal nad nedostatkem originality, zavedla mě chvilka nepozornosti do místa, kam jsem opravdu nechtěl. Skladiště není sice nijak organizované (alespoň já jsem na žádný řád nenarazil), ale tahle část je poněkud silná, dokonce i na mně. A navíc tady leží několik mých výtvorů, především z doby předtím. Po tisící jsem zalitoval, že jednou vytvořený příspěvek se už zničit nedá. Snad jenom ve chvíli, kdy se začne vytvářet, dřív, než nabere pevnou strukturu. Dá se sice pozměnit, ale v některých případech se mi to prostě nepodařilo a ani nepodaří, nedonutím se k tomu.

Do svých snů z doby Předtím jsem nezasahoval. Ani bych to asi nedokázal. Ale občas, když mě přepadají masochistické choutky, když mám chuť vzpomínat a snít co by kdyby... Potom do svých starých snů vstupuju a nechávám se jimi unášet... A většinou se při zlomu neudržím a povolím...

Dneska jsem rozhodně netoužil po probuzení s mokrýma očima a chutí zabít se. Rozletěl jsem se pryč, co nejdál, někam na zábavnější místa.

Vletěl jsem na jedno ze svých oblíbených míst a dotknul se několika oblíbených snů. Nikdy jsem se ale nenechal vtáhnout úplně, už vůbec ne k nějakému zlomu. Chtěl jsem se bavit, užívat si. Alespoň tady. Chvíli jsem se opaloval na písku krásně opuštěné pláže u tropického oceánu, odtamtud jsem se přenesl do lyžařských bot a chvíli se kochal hrůzou, která mi projela celým tělem jako jedna silná křeč, když jsem se na poslední chvíli vyhnul hluboké propasti. Uprostřed dlouhého skoku, těsně před krutým pádem, jsem se rozletěl vzhůru, vysoko nad oblaka, a začal mávat křídly...

Ale už po několika pohybech jsem ucítil, jak mě náhle opouští síly. Měj jsem pocit, jakoby mi na křídla najednou někdo přidělal závaží. Pokusil jsem se vzdorovat, sebrat síly, přejít jinam, ale všechno kolem se rozmazalo a já začal padat...

Posledním zoufalým máchnutím jsem ze sebe strhnul pokrývku. Protřel jsem si oči. Na digitálním budíku svítil nápis pět sedm.O dvě hodiny dříve. Intervaly se začínají zkracovat. Zpočátku, když jsem s přecházením začínal, byl jsem ve skladišti snů tak sedm, osm hodin reálného času. Jakmile se mi podařilo přejít, zůstával jsem tak dlouhou, dokud bych se normálně neprobudil. Jenomže v poslední době jsem začal ze snu přecházet přímo do reality. Málokdy jsem vydržel spát a především snít déle než takových pět hodin. A nejhorší je, že už se mi potom nikdy nedaří usnout, ani normálním spánkem. Snad jedině za pomocí chemie, ale myslím, že už jsem se zmiňoval, co to se mnou dělá. Ale když nad tím tak přemýšlím, v poslední době si tou tabletou dopomáhám nějak často...

Zavřel jsem oči a ještě si alespoň poležel. Budu muset do práce a pochopitelně se na ni těším stejně jako obvykle. Asi tak, jako se Jan Hus těšil, až pod ním konečně zatopí. Jenomže jenom ze snů se žít nedá. Ne, pokud chcete, aby vám zůstalo tělo, které bude snít. A moje sny, to je moje všechno. Na ničem jiném mi nezáleží.

Modlitba Zavrženého

Stojím pod oblohou hvězdami pokrytou,

ruce vzhůru vzpínám, zaťaté pěsti mám.

Hej ty nahoře tam, to k tobě promlouvám,

to pro tebe jsou ta slova, vyslyš je znova a znova!

Prý stvořil jsi svět a vše je tvá vůle,

tam zvysoka sleduješ nás dole.

Hraješ si s námi jak s figurkami šachovými,

prý jsi náš pán a my ovečkami tvými.

Některým věnuješ zvláštní pozornost,

to ale nebývá důvod pro radost.

Možná že jsou takoví, které máš rád

a ty necháváš ve své přízni hřát.

Možná že jsou takoví vyvolení,

ale je nás víc, co jsme Zavržení.

Prokletí bez nějakého důvodu,

nenechal jsi nám žádnou výhodu.

Náš život je jen utrpení bolest a žal,

to je vše, co jsi nám ve své dobrotě dal.

A když už ukážeš nám lásku či radost,

je to jen na chvíli, pak řekneš už dost!

Vždy když máme pocit že prokletí mizí

udeříš a my jsme zase světu cizí.

Plní zoufalství, bolesti hněvu,

vyčníváme ze spokojených davů.

Hrozeb trestu a pekla se nebojíme,

stejně se už hůř cítit nemůžeme.

Jsme Zavržení, tvou zlobou prokletí,

nenávidíme tvé bolestné objetí.

Jsme prokletí, jsme Zavržení,

do pekla na zemi uvržení.

Slyš má slova, hej ty nahoře tam,

poslouchej, co ti to tu povídám.

Nenávidím tě celou svou duší,

není tu na světě parchant horší.

Nečekej ode mně slova děkovná,

ty proklatá svině odporná!

Uslyšíš jenom nadávky a hrozby,

svírám pěsti až praskají mi klouby.

Nenávidím tě a proklínám

tak jako proklels mě ty sám.

A tak končí má modlitba vzteklá,

táhni si do toho svého pekla!

CHCÍPNI!

A o týden, dva později jsem svoji přísahu pochopitelně zase porušil. Asi jsem masochista. Anebo pořád doufám...

Údery Osudu

Už od prvního setkání, od pohledu jediného,

cítil jsem v sobě nutkání, sílu něčeho mocného,

ale tys utekla mi.

Dlouho jsem tě hledal, držel se stopy jako pes,

všude jsem po tobě pátral, konečně našel jsem tě dnes.

A tys přece utekla mi.

Popletla jsi mi hlavu,nevěděl jsem co mám dělat,

přemýšlel jsem stále znovu, proč jen tě musím milovat.

Zatímco ty ubližuješ mi.

Dál jsem tě pronásledoval, snažil se k tobě přiblížit,

ten tvůj výsměch jsem poslouchal, nedokázal jsem se zastavit.

Tak moc učarovalas mi.

Osud ten si nevybírá,

jen málokdy někomu přeje,

kvůli osudu se umírá,

žije, trpí i raduje.

Osud údery rozdává,

životy najednou mění,

osud ten vždycky vyhrává,

před ním nikdo jistý není.

Teď konečně jsem tě našel, tvé tělo v náručí svírám,

už ten okamžik nadešel, po kterém tak dlouho zmírám.

A přece už nepatříš mi.

Prorazil jsem ty zdi pevné, co zakrývaly srdce tvé,

robil jsem stěny mocné, silu dalo mi srdce mé.

Které teď žalem puká mi.

Klidně bych se životu vzdal, teď už k ničemu mi není,

jen kdyby ten úder nenastal, který vše na věky mění.

Už nikdy nebudeš utíkat mi.

Osud na věky mi tě vzal, teď v tomhletom okamžiku,

kdy už jsem tvou lásku získal, byli jsme spolu jen chvilku,

navždy už ztratila ses mi.

V mém náručí jsi zemřela, se slovy Má Lásko na rtech,

už navždy jsi mi unikla, stále slyším poslední vzdech,

ten který darovalas mi.

Chci zemřít s tebou...