Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Miroslav Žamboch

Až na dno

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Až na dno Miroslav Žamboch

Publikováno se souhlasem autora, zdroj : www.miroslavzamboch.cz

Další elektronické texty si můžete koupit na teto adrese:

http://www.neknihy.cz/user/autor.asp?id_autora=37-app=2812122307

a knižní publikace na http://www.fantasyshop.cz/

Pomalu jsem jedl polévku a přikusoval k ní chléb. Byl tvrdý a na povrchu plesnivý, ale lepší jídlo jsem si nemohl dovolit. Chlapík u vedlejšího stolu zanadával, hlučně odsunul židli a rychle se postavil. Najednou jsem držel v prstech vrhací špici ještě před okamžikem ukrytou v pouzdře na spodní straně levého předloktí. Byl to automatický reflex a kdyby muž udělal jediný krok směrem ke mě, na místě bych ho zabil. Místo toho zamířil ven. Schoval jsem zbraň a vyměnil ji za lžíci. Už to trvalo moc dlouho. Neustálé napětí a vědomí nebezpečí mě změnilo ve zvíře zahnané do kouta, ve tvora, který se nejprve brání a teprve potom přemýšlí.

Po dvou týdnech v divočině mi přecpaná a páchnoucí putyka připadala jako vrchol luxusu. Hospoda se nacházela na samém okraji města a očividně se zde scházeli lidé, kteří nestáli o přítomnost královských špiclů nebo vojáků. Plášť jsem si odložil na lavici vedle sebe a teď jsem cítil, jak na mě pomalu osychá oblečení. Své dlouhé nohy jsem natáhl co nejblíže ke krbu, abych se pořádně prohřál. Srkal jsem poslední zbytky vlažné polévky a úkosem pozoroval přítomné. Zloději, zlodějíčkové, pašeráci, nájemní bijci. Všiml jsem si, že malého kluka krčícího se u okna, zaujal můj plášť. Neměl jsem v kapsách nic cenného, ale nerad bych o něj přišel, protože byl nepromokavý. Poslední věc, která mi zbyla z domova. A k tomu pět stříbrných.

"Dáte si ještě něco?"

Přikývl jsem.

"Ještě jednou to samý."

"Víš co dělají zlodějům?"

Zavrtěl hlavou.

"Nevím."

"Sekají jim ruce."

Pustil jsem ho. Otočil se a vyběhl z hospody jako blesk.

"Mohu si přisednout?"

"Jistě."

"Dáte si něco k pití?"

"Kolik?"

"Ne."