Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Pavel Čížek

Zobrazení Země na mapách

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Zobrazení Země na mapách
Dějiny kartografie od počátků do středověku

Pavel Čížek

Převzato z historické revue Secundo amni temporis se souhlasem redakce [W1] a autora článku.

Zrcadlo internetového měsíčníku Natura (http://natura.baf.cz/),
mail: natura@snisnet.cz

Časopis vychází jednou měsíčně, nové číslo vycházi nejpozději těsně před koncem předchozího měsíce.

Všechny články jsou přehledně uspořádány v knihovně, která čtenářům umožňuje vybrat si články podle svého vlastního zájmu.

1. Úvod

Mapa dokáže podat obraz krajiny přesněji než její slovní popis. Člověk jí v minulosti užíval pro sdělení svých zeměpisných znalostí dříve, než to učinil písmem. Proto můžeme vývoj mapy pokládat za skutečný obraz vývoje lidského vědění vůbec a znalostí geografických zvlášť.

Také musíme ocenit půvab a velikou uměleckou hodnotu starých map. Je zajímavé, že ručně kolorované mapy ležely tak dlouho pohřbeny v knihovnách. Se starými mapami se nezacházelo dobře a byly i podceňovány, protože si každý představoval, že jsou překonány mapami moderními a novějšími. Snad žádné jiné tiskoviny nebyly tak poničeny jako nejstarší mapy. Náš postoj k mapám se nyní změnil a nadšení sběratelů se stalo jejich spásou. Staré mapy se staly zdrojem intelektuálního potěšení. Pátrá se nejen po atlasech ze 17. století, ale i po jednotlivých mapách, a to i těch nejstarších, a shánějí se nejen pro poznání nových končin světa, ale i pro neobvyklou krásu a barevnost a hlavně proto, že jsou obrazem ducha svých tvůrců-kartografů a rytců a doby.

2. Prehistorické počátky kartografie

Naše představy světa prvního člověka jsou pouze mlhavé a nejasné. Pro něj musely být nedozírné dálky a končiny více než neuvěřitelné. Bezpochyby považoval nebe nad sebou za střechu svého životního prostoru a uvažoval-li o světě ďábla, nutně se musel domnívat, že je za mořem. To k uspokojení jeho představ stačilo. Přesto se ale nějaké pozůstatky zachovaly.

Za snad nejstarší dochovanou památku kartografického charakteru považujeme rytinu pavlovského tábořiště lovců mamutů na hrotu mamutího klu. Tato byla nalezena v Pavlově na jižní Moravě roku 1962. Pochází z mladšího paleolitu, asi tedy z doby před 28.000 až 24.800 roky. V současné době je uložena v archeologické bance Archeologického ústavu ČSAV v Brně.

Paleolitického stáří jsou také nálezy 2 kostěných destiček z roku 1891 se zobrazením cest okolí jeskyně ve švýcarském Schaffhausenu. Podobné objevy byly učiněny na skalách údolí sibiřského Jeniseje, u Ladožského jezera a na Ukrajině.

Ze 3. tisíciletí př. Kr. pochází rytina loveckého revíru na majakopské stříbrné váze. Ta je z vykopávek veliké mohyly (kurhanu) v blízkosti kavkazského Majkopu z roku 1897. Jsou na ní patrné prvky sumerského umění. V současnosti je uložena v petrohradské Ermitáži.

Asi z poloviny 2. tisíciletí př. Kr. je tzv. bedolinská mapa, objevená roku 1914 jako skalní kresba na ledovcových ohlazech u Bedoliny v údolí řeky Oglio v severní Itálii (poblíž Capo di Ponte). Je to 4 metry dlouhý plán, který je dílem Camunů, kteří obývali tuto oblast v době bronzové.

3. Starověká kartografie

Národem výborných mořeplavců i geografů byli starověcí Féničané. Překonali Středozemní moře a dostali se až ke břehům Británie. Obchodovali s Egypťany, posílali lodě do Rudého moře a na pobřeží Arabského poloostrova. Byl to rozpínavý národ, ale své bohaté zeměpisné znalosti si většinou ponechal jen pro sebe.

Asyřané, Izraelité, Féničané, Kartaginci, Číňané, Indové a jiní národové kreslili mapy odedávna. Všechny se však týkaly jen malých částí zemského povrchu. První mapa celého známého "světa", respektive jeho babylónské představy je tamní mapa ze 6.století př. Kr. První mapy pevnin a moří musíme hledat právě u národů, které se zabývaly mořeplavbou.

3.1 Mezopotámie

Z této oblasti pocházejí nejstarší doklady starověké kartografie. Nálezů je celá řada a všechny dosvědčují, že tamní zeměměřičství už tehdy muselo mít za sebou dlouhou cestu vývoje.

Z let 2.500 - 2.200 př. Kr. (podle někoho z let kolem 3.800 př. Kr.) pochází mapa zobrazující sever Mezopotámie s Eufratem a Zagroskými horami na východě a s pohořím Libanon na západě. Je vyryta na hliněné destičce, nalezené ve vykopávkách města Gasur u dnešního Kirkúku v Iráku), 300 km na sever od Babylónu. Dnes je uložena v Semitském muzeu Harvardské univerzity v USA.

Asi stejně starý je vysloveně geometrický plán novosumerského chrámu, vyrytý do dioritové desky, kterou na kolenou drží sedící postava knížete Gudey. Socha byla vykopána začátkem 80. let 19. století u někdejšího města Lagaše v jihovýchodní Mezopotámii a dnes je ve sbírkách pařížského Louvru.

Ve vykopávkách města Nippur byl roku 1899 objeven plán města, který byl po dlouhou dobu považován za nejstarší na světě. Byl vytvořen zhruba kolem roku 1.500 př. Kr. na klínopisné tabulce. S velikou přesností zachycuje půdorysy vyznačených staveb, průběh kanálů, hradeb i umístění bran. Obsahuje také legendu. Je umístěn v Hilprechtově sbírce na univerzitě v německé Jeně.

Na závěr ještě zmiňme babylónskou mapu světa ze 6. století př. Kr. Mapa se nachází na zlomku klínopisné tabulky z pálené hlíny z okolí města Sipparu. Snad se opírá o vzor ze 3. tisíciletí př. Kr. V samém středu Země leží Bybylón a kolem něho protéká Eufrat. Vpravo stranou se rozkládá Asýrie. Všechny známé končiny jsou obklopeny "Hořkou řekou" - mořem. Pramení v horách vyznačených obloučkem a rozprostírajících se směrem k oblastem, "kde není vidět slunce". Za řekou, ve tvaru trojúhelníků, jsou naneseny vzdálené mýtické kraje. Dnes jí vlastní Britské muzeum v Londýně.

3.2 Egypt

Staří Egypťané prozkoumali velmi důkladně svou vlastní zemi i přilehlé krajiny v Africe a Asii. V okolních pouštích hledali a těžili nerosty, na jihu vedle toho také rostliny, zvláště aromatické (vyráběli z nich, zejména z pryskyřice, masti, voňavky a vykuřovací prostředky), v Egyptě vzácné dříví (eben; na severu, v Libanonu, jehličnaté dříví na stavbu lodí), slonovinu a další produkty. Na místech, kam pronikli, zanechali nápisy, takže jejich poznávání okolního světa lze kontrolovat. Dvě epigrafické výpravy Čs. egyptologického ústavu Karlovy university do Núbie v letech 1963 a 1964 přesvědčivě ukázaly nutnost systematického výzkumu pouštních oblastí. O většině nápisů nalezených zmíněnými expedicemi se dříve nevědělo, i když šlo o území vlastnímu Egyptu tak blízké a procházeli jím před námi četní badatelé. Během návratů z Núbie Východní pouští byly přímo v Egyptě, na cestě mezi Edfú a Marsa Aalam, nalezeny náhodně čtyři nápisy. Při systematickém pátrání jich nakonec bylo objeveno a dokumentováno celkem třicet. Přestože byly u silnice, ukázalo se, že jen jediný z nich byl znám, a ten byl ještě publikován jen neúplně.

Z námořních plaveb víme dosud o cestách Egypťanů do Pwénetu někde na somálském pobřeží, o plavbách po Středozemním moři (začátek V. dynastie) a o obeplutí Afriky za Nekóa (610-595 př. Kr.; cesta trvala podle Hérodota tři léta a podnikli ji Féničané v egyptských službách). Staroegyptských zpráv o takových cestách se zachovalo málo, ačkoli jistě existovaly v archívech; o obeplutí Afriky víme např. jen od Hérodota.

Stejně tak jen náhodou se zachovala mapa, zakreslující jeden úsek východní pouště s doly na zlato (je na papyru a pochází nejspíše z doby vlády Sethiho I., 1330-1317 př. Kr.). Je uložena v Turínském muzeu.

Na vysokém stupni byly zeměměřické práce ve starověkém Egyptě, kde si pravidelné zátopy Nilu vynucovaly neustálé rozměřování pozemků. Přesto však kolébka zeměměřictví není zde, jak se původně domnívali i antičtí autoři Hérodotos, Strabón a jiní.

3.3 Řecko

Řecký historik Hérodot byl první, kdo se zmínil o mapě. V jeho díle existuje pasáž, popisující, jak Aristagoras, když šel ke spartskému králi, aby ho přemluvil k dobytí Persie, ukázal mu "bronzovou tabulku", na níž byl vyryt celý kruh Země se všemi moři a řekami. V tomto úryvku se Hérodotos zmiňuje o mapě, resp. o bronzové destičce jí odpovídající jako vůbec první v historii literatury. Takovéto roztroušené zmínky lze shromažďovat od počátku klasické literatury.

Spisovatel Claudius Aelianus a autor díla Variae Historiae popsal, jak Sokrates ve své moudrosti vzal nadutého Alcibiada k mapě světa a požádal ho, aby mu ukázal své pozemky, na které je tak namyšlený. Theophrastus, oblíbený žák Aristotela, který zdědil jeho knihovnu a rukopisy, dostal také sloupovou halu v sousedství athénského Lycea, aby tam zavěsil mapu světa.

Strabón, velká postava počátků geografie, stanovil sice jakási skromná pravidla kreslení map, ale jen velmi málo se zmiňuje o kartografii. Ve starověkém světě byla věda o mapách na velmi nízkém stupni. Spisovatelé té doby byli především filosofy - a - pokud se zeměpisu týká - snili své sny a vypracovávali teoretická schémata. Neměli ani nadání, potřebu, ani znalosti dostačující k vytvoření čehokoliv, co bychom mohli označit jako mapu.

Řecké starověké mapy světa se nedochovaly, lze je však v řadě případů rekonstruovat. Autorem první z nich byl kolem r. 550 př. Kr. milétský filozof Anaximandros (611-546). Ten si představoval Zemi jako nízký válec, na jehož jedné podstavě žijí lidé. Jeho představu opravil asi r. 517 př. Kr. jiný miléťan, Hekataios (asi 550-480). Na ní prý stavěl kolem r. 500 př. Kr. Aristagoras z Milétu. Dalšími autory map oikumény - obydlené části zemského povrchu - byli Démokritos z Abdéry (460-370), poslední vážný odpůrce kulového tvaru Země, pak Eforos z Kým a Eudoxos z Knidu (408-asi 355), už pevně přesvědčený o kulové Zemi.

Dikaiarchos z Messény (350-290), Aristotelův žák, zavedl pro určení zeměpisné polohy dvě osy, jež se protínaly na Rhodu, kdežto Eratosthenés z Kyrény (275-195) užil místo orientačního kříže osm rovnoběžek a sedm poledníků. Jeho dílo se stalo - přes soudobou kritiku, zejména Hipparchovu (180-125) - základem starověké kartografie na několik století. Eratosthenovým následovníkem byl Kratés z Mallu (činný 168-140), který kolem r. 150 př. Kr. sestrojil v Pergamu první a asi jediný, ale nedochovaný starověký zemský glóbus.

K nejstarším kartografickým zobrazením patří gnómonický průmět, přičítaný Thaletovi z Milétu (600 př. Kr.). Autorem ortografického zobrazení byl Apollónios z Pargy (kolem 240 př. Kr.) a Hipparchos z Nikaie (kolem 130 př. Kr.), také autor stereografického zobrazení hvězdné oblohy a snad i zobrazení kuželového, jež potom užil Ptolemaios.

Vynikající kartograf Marinos z Tyru (pracoval 98-138) jako první sestrojil mapu světa ve válcovém zobrazení a někdy se označuje i za autora prvního atlasu zeměpisných map. Je pokládán za zakladatele vědeckého zeměpisu. Určil každému místu zeměpisnou šířku i délku. Jeho dílo se nedochovalo, ale je známo, že řecký matematik, astronom a geograf Ptolemaios napsal své důležité dílo na podkladě Marinových výzkumů a objevů.

Alexandrijský učenec Klaudios Ptolemaios (90-160) žil v zajetí mnoha zkreslených představ, ale přesto byl první, kdo si uměl představit a popsat plochu povrchu země. Jeho hlavním geografickým dílem byl spis Geógrafiké hyfégésis (zkráceně zvaný Geografia), sepsaný asi po r. 141 a skládající se z osmi knih. Není však jisté, co vše je skutečně Ptolemaiovým dílem, poněvadž Geografie se zachovala jen ve středověkých řeckých opisech (nejstarší je ze 13. století), zřejmě však od něho pochází první a poslední kniha. K opisům jsou porůznu připojeny i mapy. Jsou ve dvou podáních: typ A obsahuje mapu světa a 26 map jednotlivých zemí, typ B mapu světa a 63 (případně 67) map zemí.

Mezi nejstarší zachované řecké rukopisy Geografie patří tzv. Codex Urbinas Graecus 82 ze 13. století, uchovávaný ve vatikánské knihovně. Je typu A a je podkladem pro vědecké studie. Ani v případě map není však jisté, zda byly součástí díla od začátku - spíše se zdá, že ne a že Ptolemaiovi šlo jen o to, aby seznam geografických objektů v jeho díle s připojenými souřadnicemi umožnil každému mapy sestrojit.

Pokud jde o mapu celého světa, označuje se za jejího původce v některých opisech jakýsi Agathodaimón z Alexandrie (asi r. 250), jenž ji měl nakreslit brzy po Ptolemaiové smrti.

Ptolemaios navrhl pro mapu oikumény dvě kuželová zobrazení; modifikace prvního (asi podle Hipparcha) nese dosud jeho jméno. Ptolemaiovým dílem se uzavírá vědecký rozvoj řecké geografie a kartografie.

V představách oněch dob byla Země plochá, okrouhlá planina nebo kotouč nejširší v západo-východním směru, celá obklopená oceánem nebo velkou řekou, omývající ji ze všech stran. Podle těchto představ bylo Řecko umístěno asi uprostřed pevniny. Největším vnitřním mořem bylo moře Středozemní. Nejvzdálenějším západním bodem byl Gibraltarský průliv, který byl nazýván Herkulovými sloupy. Jižní část obsahovala severní Afriku až po pouště. Severní část tvořily země kolem Středozemního moře a neznámá hyperborejská země dále na sever a na severovýchodě Černé a Kaspické moře. Nejvzdálenějším východním bodem byla asi tak nynější západní hranice Indie. Předpokládalo se, že Slunce obíhá pod touto plochou planinou a nad ní. Tím se vysvětlovalo střídání dne a noci. Prostor pod zemí si představovali jako veliké klenuté sklepení nazývané Tartarus, sídlo zla. Naproti tomu nebe bylo sídlem dobra. Neznámé oblasti za Herkulovými sloupy obývaly postavy bujné fantazie starých Řeků. Na severozápadě a severu žili Kymerové, lidé žijící ve stálé tmě, a Hyperboreové, kmen, o němž se věřilo, že byl zbaven dřiny, nemocí a válek a tisíc let užíval nerušeného klidu. Na západ od Sicílie byly bájné ostrovy Kirké a Kalypso i plovoucí Eolické ostrovy. Trochu severně od Herkulových sloupů byl vchod do pekel. V Západním oceánu, daleko za hranicemi tehdy známého světa, byla oblast štěstí zvaná Elysium. Byla to země stálého léta, kde trvale vál mírný teplý vítr, kde bouře byly věcí neznámou, kde duše těch, jež si bohové vyvolili, dleli ve stálé blaženosti. Zde byly také zahrady Hesperidek se zlatými jablky hlídanými zpívajícími nymfami, které dlely u řeky Oceánus. Tato řeka byla daleko na západě a její vzdálenost se posouvala tím více, čím byly větší zeměpisné znalosti. Není pochyb o tom, že neznámé a vybájené splývalo s tím, co bylo známo z Hekataiovy mapy.

3.4 Řím

Římany na rozdíl od Řeků zajímala jen praktická využitelnost map, jejich vojenský a administrativní význam. Používali mapy jako pomůcky pro přemístění z místa na místo. Mapy pokládali čistě za užitkový předmět a když tvořili mapu, vynechali všechno, co nepatřilo k místům, kam směřovali svá vojska. S výjimkou Julia Caesara však neměli žádné velké geografy. Přesto římský vojevůdce Agrippa připravil slavnou mapu světa a vystavil ji v Římě, aby ji mohla shlédnout i veřejnost a posoudit, jak velké císařství zdědí mládež.

Požadavky užitkovosti jistě splňovala tzv. Agrippova (63-12) mapa, která snad vznikla r. 20 př. Kr. nebo o málo později a zobrazovala celý tehdy známý svět. Byla pořízena na základě materiálu získaného při měření oikumény, jež nařídil Caesar, a při měření silnic římské říše organizovaném císařem Augustem. Byla to buď nástěnná malba, nebo mozaika či rytina do mramoru a jako základní dílo římské kartografie byla různě překreslována a upravována.

Asi ve druhé polovině 4. století n. l. nebo už na konci 3. století vznikla její kopie, podle níž byla ve druhé polovině 13. století s dalšími doplňky na pergamen namalována tzv. Peutingerova mapa, pojmenovaná (později) po svém majiteli, augsburském humanistovi Konrádu Peutingerovi (získal ji r. 1508). Tvoří ji jedenáct pergamenových listů (dvanáctý není zachován) formátu 56 x 32 cm, původně slepených do úzkého a dlouhého pásu (682 x 32 cm), který se pro snadnou manipulaci navíjel na váleček. Obsahem je kresba silnic římské říše se zastávkami na nich, které jsou vyznačeny nápadným zalomením čáry. Je to vlastně mapová syntéza popisů cest. Jsou však na ní vyznačeny nejen všechny cesty císařství, ale i tři druhy ilustrací. Menší města jsou zobrazena malými domy, větší města - jako např. Řím - miniaturou nebo medailónem a lesy jsou znázorněny stromy. Vzhledem k neobvyklému způsobu schematizování a tvaru je mapa velmi nepřehledná. Není pochyb o tom, že tato mapa pohanského světa je skutečným prubířským kamenem starověkého zeměpisu, jehož slávu šíří spolu s dílem Ptolemaiovým. Svou protáhlou formou se podobá goblénu z Bayeuxe. V roce 1763 bylo ve Vídni vydáno velmi zdařilé faksimile této mapy. Dnes je uložena v Rakouské národní knihovně ve Vídni. Monumentální památkou římské kartografie je kapitolský plán Říma ze začátku 3. století n. l. Vznikl v letech 203-208 jako výsledek měření, jež nařídil Septimius Severus. Má měřítko 1 : 189 až 1 : 413 a byl vyryt do mramorové zdi o rozměrech 18,3-13,3 m. Zachoval se však jen ve zlomcích.

Z doby kolem r. 150 n. l. pochází nejstarší dochovaný glóbus. Má průměr 65 cm a znázorňuje nebeskou sféru, kterou nese na ramenou obr Atlas. Jde o římské ztvárnění řecké mytologie v podobě mramorové sochy, nalezené r. 1575 a nazvané podle antické sbírky římského rodu Farnese jménem Farnéský Atlas (dnes je v Národním muzeu v Neapoli).