Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Michael Leki Lekovski

Gornodol

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Gornodol

Michael Leki Lekovski

Zrcadlo sekce Povidky serveru Andrzej Sapkowski CZ - oficialnich stranek polskeho fantasy spisovatele.
Vice na www.sapkowski.cz !

Lou Vaňken zlostně praštil pěstí do stolu. Jak už ostatně poněkolikáté během rozmluvy se zaklínačem.

"S vámi, vážený pane, s vámi se vážně nedá rozumě domluvit! Sto a padesát je moje poslední slovo! Kasa je prázdná! Musel bych to strhnout dozorcům z platu! A to ani náhodou nehodlám udělat!"

Linarfin Aladal seděl mlčky a pozoroval rozčilujícího se mladého muže zpod přivřených víček. Asi třiadvacetiletý mladík sedící za masivním dubovým stolem měl delší vlasy, které nemohly zakrýt odstávající uši. Vysoké čelo, na levé straně lehce promáčknuté, jako po zásahu válečným kladivem, husté obočí, nos připomínající supí zobák a bledé úzké rty mírně se chvějící rozčílením. K celkově nevábnému vzhledu jako by nepatřily bystré modré oči. Nehodily se k padavce, na které se příroda vyřádila do sytosti.

Ovšem... Každý, kdo by onoho mladíka neopatrně podcenil pro jeho věk a vzhled, by krutě narazil.

Lou Vaňken byl správcem Gornodolní věznice. Nemanželský syn novigradského prokurátora, který zde našel smysl svého života. Napravovat nenapravitelné za vydatného využívání všech možností, které se tady nabízely. A že jich tady bylo dostatek.

Kdo se dostal do Gornodolu neměl naději na milost. Nejtěžší hrdelní zločinci si odpykávali své mnohdy doživotní tresty v studených kobkách staré pevnosti, stojící vysoko v horách.

Linarfin si vybavil pohled, který se mu naskytl, když jí přijel na dohled. Černý masív hradeb, jejichž cimbuří, rýsující se proti šedivému nebi, připomínalo pařáty nějaké příšery snažící se rozpárat těžká oblaka mlhy valící se po štítech okolních hor. Vítr lapený mezi jejími stěnami vil jako monstrum z nočních můry a drobné sněhové vločky bolestivě píchaly do tváře všechny, kteří se neskryli před nepříznivým počasím panujícím tu po většinu roku. Bylo to místo odkud nebylo úniku. Kde i ti nejtěžší trestanci dřív nebo později začali svých činů litovat.

Na zaklínače tady čekala práce.

* * *

"Jak to jde Sakmare?"

"Dobře pane. Vězni pracují bez vážnějších problémů. Počítám ještě tak deset, dvanáct dní a budeme hotoví."

"To rád slyším. Mají sem zase přeložit na padesát odsouzených. Jako bych už dvakrát neupozorňoval prokurátora, že praskáme ve švech," mávl rukou, "Ale jak oba víme, v Novigradu nikoho nezajímají problémy na periferii. Bylo mi řečeno to, co vždycky."

Sakmar Haur dělal dozorce už sedmnáct let. Tento mladík byl jeho třetí nadřízený. Když jej poprvé uviděl, považoval jeho jmenování správcem za nějaký omyl. Rychle však pochopil, že tomu tak není.

"Máte malou úmrtnost," Lou se ušklíbl. "Prostě podle pánu v Novigradu málo věšíme, stínáme, škrtíme, nabodáváme na kůly... zapomněl jsem na něco?"

"Upalování, pane, ale to bejvalo ještě za dob váženého pana Juozity, Vašeho předchůdce. Vy jste to ráčil s nástupem do funkce zrušit, páč se vám to ráčilo zdát nehumánní."

"Ano je to nehumánní. A ovšem taky nevím, proč bysme měli plýtvat dřevem, které můžeme využít na zátop v ložnicích posádky?"

"Svatá pravda, pane," přitakal dozorce. "My budeme klepat kosu pod kravskými houněmi a ti zkur... eh... odsouzení si budou na hranici libovat, jak je jim teplo."

"Máte pravdu, pane. Je to jak ří... Pozor, pane!"

Staré zdivo povolilo pod údery krumpáčů a zřítilo se v oblaku prachu, který rozkašlal všechny přítomné.

Důtky zasvištěly vzduchem.

"Tak už dost," řekl správce a dokončil oprašování oděvu.

* * *

* * *

* * *