Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Jan Amos Komenský

Historie o těžkých protivenstvích církve české

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Historie o těžkých protivenstvích církve české

Jan Amos Komenský

Zveřejněno s laskavým souhlasem České čítanky www.citanka.cz

Úvodem

Knihou krve a slzí, bolu a hoře, bylo by lze věru nazvati truchlivou tuto knížku o českých mučednících evangelia. Jsou v ní místa, bylo pěkně pověděno, při nichž se sevře bolem každé české srdce. Jsouť jejím předním obsahem nevýslovné hrůzy Bílé hory a je psána bratrskými vyhnanci v dvanáctém roce po neblahém 8. listopadu 1620.

Je děckem bídy a nouze, zároveň však i činu krásné, účinné lásky. Všechen evangelický svět, především Švýcary, Holandsko a Anglie, léta již obětavě sbíral na nebohé oběti třicetileté války, jejichž smutnými posly byl zaplavován, když se na přátelské vyzvání bývalého dvořana Zimního krále J. K. Pergara, který se svou rodinou nalezl pohostinství v holandské osadě v Londýně, odhodlala po desetiletém váhání i Jednota bratrská k bolestné pouti proseb. Obrátila se tedy také na holandskou kalvínskou církev v Londýně, zvláště proslulou svou štědrostí. V tu chvíli - bylo to z jara 1632 - nebylo londýnským kalvinistům možno Jednotě vydatně pomoci; mohli jen slíbit a poradit. Upozornili bratří, že se chystá nové vydání slavné knihy o mučednících evangelia z péra Jana Foxe (zemř. 1587), z níž po staletí čerpají Britové poučení o národě velikého prvomučedníka, jak tu byl pěkně nazván M. J. Hus, a že by tu byla vhodná příležitost vykonati nemálo pro všecky české exulanty v britské zejména veřejnosti vylíčením českých mučedníků v jakémsi doplňku velmi rozšířeného díla. Také úředně vybídla Jednotu ve své odpovědi k vypsání dnešního jejího stavu, kterým by dodala v Anglii i jinde váhy svým žádostem.

Laskavého podnětu chopili se chutě zvlášť holandští exulanti bratrští, žijící v slavném universitním městě Lejdě. Sbírali látku v Holandsku, kde v Haagu do února ještě sídlil nešťastný český král Fridrich, kdežto ústředí Jednoty v Polském Lešně dalo sbírat podobně mezi exulanty saskými, polskými a slovenskými a uložilo konečné sepsání J. A. Komenskému. Jeho totiž právě náhlý skon jeho tchána seniora J. Cyrilla předem určil za příštího písaře (ústředního tajemníka) Jednoty. Z jeho pomocníků známe jen jediného. Je to Komenského druh v nejedné úřední práci A. Hartman, kazatel kdysi betlémský, tehda toruňský. Spolupracovníkům připadlo sebrání látky, vzpomínek to a výpovědí o pobělohorském pronásledování, Komenskému, jenž se proto později hlásí k dílku právem jeho ke svému, práce největší, vlastní zpracování.

Slovy Komenského hovoří k nám ovšem namnoze jeho prameny. V hlavní a nejcennější části knihy, vyličující pobělohorskou persekuci českých evangelíků, jsou to očití svědkové, většinou z Jednoty neb aspoň její přátelé, jakých mívala vždy nemálo zvláště v inteligenci. Úvodem, jenž vypadl dost obšírně, připojil Komenský pro cizí obecenstvo přehled náboženských našich dějin, který v podstatě není než výtah z předního díla posledního velikého dějepisce Jednoty b. Jafeta (zemř. 1614) a z t. zv. Historia Fratrum, napsané nejspíše Blahoslavovým tajemníkem br. Vavř. Orlíkem (zemř. 1589). Ani tato díla nejsou vědecká práce v našem smyslu, nýbrž v duchu doby namnoze jen snůšky starších sepsání, často nespolehlivých a nejednou zkreslených nemalými omyly v pojetí osob i poměrů mimobratrských. Na přední z nich upozorňuje osobní rejstřík, nahrazující v našem vydání poznámky. Část tato, zajímavá téměř jen jako dokument doby, tištěna proto sraženým písmem. Vysvětlíme si to arci snadno.

Práce velice spěchala. Z Anglie několikráte znovu naléhali. V několika měsících, při nejmenším počátkem října 1632, byla již bedlivě přehlédnuta a připravena pro tisk. A přes to přišla již pozdě, nové vydání Foxe zatím již vyšlo. I rozhodl bratrský sněm, konaný tehdy v Lešně, vydati knížku samostatně a připojiti k ní latinské znění Řádu Jednoty. Mělo se tak stát asi v Holandsku, kdež podporou Zimního krále vydáno v posledních třech letech několik brarských tisků; patrně proto tak daleko od ústředí Jednoty, aby vydavatelé ušli stihání. Vyšel však toliko Řád a s ním se z jara vydali bratří prosebníci do Anglie, kdež se jim dostalo tentokráte štědré podpory. Skonalť zatím Zimní král Fridrich. Když pak po deseti letech vyšlo nové vydání Foxe, rozpad Jednoty již příliš pokročil. Teprve po patnácti letech (1647 a 48) vyšla tedy Historie, tu a tam doplněná, samostatně v Lejdě přece a rozlétla se rychle v překladech po všech takřka evangelických národech.

Do tří let vydána byla anglicky, německy (ve Švýcarech), ba dokonce prý francouzsky. 1655 pak vydal Komenský i český překlad z péra zatím zesnulého br. Hartmana - ve chvíli posledních velikých politických nadějí emigrace. Ještě však než se mohla knížka rozejíti, zničen v zápětí skoro celý náklad známým osudným požárem města, takže český svět exulantský obdržel Historii teprve 30 let po napsání z pohostinného Amsterodamu (1663). Ti, kterým české vydání určeno bylo především, skryté sémě v Čechách, dočkali se ho však vlastně až po dvou stoletích. Doma, ve vlasti, směla knížka vyjíti po prvé až 1870...

Historie persekucí prošla věru celými stoletími persekuce. Když se jí snad podařilo proniknout v opise nebo později v tajném berlínském přetisku (z r. 1756) do Čech, čekala ji zde hranice a čtenáře nebezpečné vyšetřování a při nejmenším žalář. I v říši bylo nemožno vydati překlad až do protihabsburských vojen Fridricha II., takže emigrace - jako bývalý dominikán Jiří Holík -- čelí nebezpečí tím, že Historii vydává v přepracování a s nenápadným názvem. Překlad exulantského kazatele J. Liberdy byl ještě 1740 zkonfiskován pruskou vládou z obavy před zápletkami s vídeňským dvorem a z podobných ohledů zmírnil svůj překlad ještě za Fridricha II. (1766) jiný berlínský duchovní J. Th. Eisner, a nepodepsal se na druhém českém exulantském vydání hiršberském ještě 1844 neznámý jeho vydavatel. V Rakousku zabavována knížka i v době největší svobody za Josefa II., a když se z ní za kratičkého jara ústavní volnosti 1848 osmělil uveřejniti něco podrobností, ač kletého jména nevyslovil, Ant. Žalud Vvsokomýtský, byl na jeho neohrožené Řádění Jezuitů v Čechách a na Moravě vydán zatykač, opětovaný ještě 1863.... Vydati Persekuci odvážili se proto čeští evangelíci pražského sboru klimentského teprve potom, když v mocnářství nezabaveno čtvrté německé vydání potomka českých emigrantů, štyrského faráře B. Červenky (1869), a to ještě neposledně snad proto, že pobouření nad prohlášením papežské neomylnosti donutilo právě vládu ke srážce s Římem.

Jeť Historie persekucí knížka opravdu pobuřující a převratná. Za prvých červánků náboženské snášelivosti Josefa II. vystihl tento revolucionující její ráz pěkně známý písmák Fr. Vavák, ztělesňující takřka žalostné povahové zmrzačení pobělohorského Čecha osudným Temnem. Hroze se všeobecného, jak se zprvu zdálo, odpadání od církve a pozoruje ve svém okolí jasně, čím k tomu přispívá nebezpečná tato knížka, napsal proti ní celý zvláštní spisek. "Synu milý," zapřisahá v něm čtenáře, "tak, jak tobě tvá duše milá, tak v nenávisti měj tuto knížku. Co jsi v ní četl, z paměti vyraz a do smrti v ní nečítej, neb jest velké ďáblovo osídlo." A jinde prosí každého pro lásku boží, kdo to hrozné šelmovství, tu ďáblovu rohoži, tu prachzlořečenou bestii četl, aby tomu nic nevěřil, ale přečetl si kroniku Hájkovu. Nevěděl, že se tu proti Komenskému dovolává něčeho, co zatím učený piarista usvědčil za plod pustých výmyslů a lží...

Nuže po sedmé, když za dvě století rozebrala trojí zahraniční vydání naše emigrace a tři jiné v padesáti letech čeští evangelíci, rozchází se Historie persekucí znovu po československém národě. Obrací se tentokrát k národu, jemuž po přejití vichřic hněvu božího, které tak mohutně líčí, vrácena zase vláda jeho věcí. Hovoří k národu, jenž se krásným podivuhodným hnutím usiluje vrátit k velikému duchu náboženské své minulosti, k nejvzácnějšímu odkazu otců. Kéž mu dá tklivým líčením velikého jeho pádu živě a očistně pocítiti velikost milosti, že mu dáno žít a pracovat v době, která se nad jině, jak věřím, přiblížila k opravdovému dovršení jeho osvobození, k hluboké obrodě jeho povahy a ducha. Nechť přispěje i ona ke skutečnému naplnění krásného požehnání velikého božího proroka, který napsal tuto knížku a jenž mu závěrem své závěti, za strašného shroucení všech svých i národních nadějí z tohoto světa, takto vroucně přál slovy Písma:

Přijdiž čas tvůj, aby říkali národové: blahoslavený jsi, Izraeli, kdo jest podobný tobě, lide vysvobozený skrze Hospodina, jenž jest pavéza spomožení tvého a meč důstojnosti tvé?

F. M. Bartoš.

Výklad o vzniku Historie spočívá hlavně na třech dopisech z britskočeských styků, jejichž výtah uveřejnil J. Hrubant v programu novoměstské reálky 1911, o vydáních a osudech knihy použil jsem prací a soupisu Jos. Volfa v Zíbrtově Bibliografii české historie V. (1912).

Dodatek vydavatelstva

Spolek Komenského vydává Historii po třetí tentokráte s nadějí, že se stane majetkem celého národa. Podáváme celkem nezměněný otisk druhého vydání Komenského z r. 1663, jak je vydal zvěčnělý L. B. Kašpar 1888 a 1902, vynechávajíce toliko jeho odchylky latinského znění. Rejstřík i slovníček staršího překladu pořídil dr. F. M. Bartoš, jemuž vydavatelstvo za jeho práci tomuto vydání věnovanou vzdává na tomto místě svůj dík.

Za spolek Komenského v Praze:
V lednu 1922.
Frant. Ženatý

Předmluva impresora latinského, při vydání nejprvnějším knížky této, léta 1645.

Žalm 129. v. 1-3. Velice mne sužovali hned od mladosti mé, rciž nyní Izraeli. Velice mne sužovali hned od mladosti mé, avšak mne nepřemohli. Po hřbetě mém orali oráči, a dlouho proháněli brázdy své: ale Hospodin jsa spravedlivý, zpřetínal prostranky bezbožných. Zahanbeni budou a zpět obráceni všickni, kteří nenávidí Siona.

Přišla mi těch dnů k rukám Summa Historie o protivenstvích církve České, sepsaná před lety čtrnácti, ale na světlo nevydaná posavad. Příčině jsem vyrozuměl od přítele toho, který mi ji na přečtení svěřil, že příležitost, pro niž se spisovala, pominula, nežli se napsati mohla, jmenovitě že kniha o mučedlnících Jana Foxa, k níž se toto místo přídavků připojiti mělo, již byla vyšla. Zadrželi se tedy spisovatelé této knížky, úmyslu jsouc toho pomeškání k tomu užiti, aby se tím více věcí sem náležejících shledati a Historia tím plněji sepsaná vydati mohla. Ale že pak od téhož přítele jsem srozuměl, že někteří z těch, kteří tuto Historii shledávali, z světa mezi tím odešli: nech nemají za zlé ti, kteříž pozůstávají, že tím časem toto aspoň, což jejich první na to vynaložená pilnost shledala, na světlo dáme. Poněvadž ten soud jest lidí rozumných, jimž se toto viděti dostalo, že na tom záleží, aby tyto již shromážděné věci známy byly učiněny církvi Boží. A aby kteří z nich v živobytí jsou, i odtud příčinu měli přípověd splniti a historii mučedlníků svých plněji sepsanou a až posavad dovedenou na světlo dáti. Čehož když od nich čekáme, nech nám těchto věcí užiti žádostivým nezávidějí; jimž se zatím dobře míti žádáme.

Spisovatelé knížky této čtenářům pozdravení vzkazují

Srozuměvše někteří z rozptýlených krajanů našich, v Hollandu se zdržujících, že se v Anglii knihy o mučedlnících někdy od Jana Foxa sepsané k novému vydání hotoví a rozličné přídavky shledávají a byvše také napomenuti, zdali by o nynější persekuci české církve něco přidati chtěli: nepominuli titíž ihned do Míšně, do Polska, do Uher i jinam k rozptýleným krajanům psáti a aby cokoli se v pravdě zběhlých věcí shledati může, dodávati neprodlévali, prositi. Myslili jsme sic, že snad od nás nic podáno býti nemůž, čehož by prvé již dostatečných příkladů se nenalezalo ku poznání buď líté satanovy k církvi nenávisti, buď lstivých Antikristových obmyslů - a když se podaří - vzteklosti, buď lidské v pokušeních mdloby a křehkosti, buď přemoudré Boží v ochraňování svých rady, moci a pomoci. Avšak poněvadž nemilé bývá pobožným a jistý užitek s sebou nese, v jiných a jiných příkladech to spatřovati, za jak rozličnými příčinami Pán Bůh církev syou křížem navštěvovati ráčí, a jak zrádně chytrák satan svaté sobě na říčici podané tříbiti se snaží, a jak rozličně lidé na průbu podaní padati zvykli, i také naposledy jak divně Bůh některým síly dodávati umí, aby pro jméno jeho potupu, vyhnání, žaláře i smrti a cokoli hrozného udatně podnikati a tak padajíce, svět a peklo přemáhati mohli: pro ten cíl i nám také věci naše v spis uvésti a jimi se s církví Boží sděliti, vidělo se. A poroučí sama pobožnost opatřiti to, aby potomkové, jak jsme my nynější prošli proudy Beliálovy a v jakých ohnivých jsme se potili pecech, nenevěděli. A to pro ten cíl, aby poznávajíce i odtud, jak církev rytěřující ustavičným poddána jest proměnám (na spůsob měsíce, jednak ubývání majícího a jednak plným bleskem svítícího, jednak smutné zatmění trpícího), méně se na časy budoucí kormoutiti a více sobě proti jakýmkoli přijíti mohoucím vichřicem mysl bráti, naposledy pak ne pod sluncem ale v nebi bezpečnosti a blahoslavenství očekávati se učili. Pro kterýž cíl věcí našich vypravování výšeji začíti a všecky nejpřednější církve České proměny hned od jejího začátku jako na tabulce postaviti se vidělo; všecka totiž její od pohanstva, papežstva a falešného husitstva činěná jí příkoří a vystálá mučedlnictví. O kterýchž věcech málo ještě cizí vědí, nýbrž v knihách mučedlníků žádný z našich se nepřipomíná kromě M. Jana Husa a M. Jeronýma Pražského, a kromě že Catalogus testium veritatis Jana Miliče vzpomíná.

Vidělo se tedy, staré naše věci spojiti s novými a oboje, co nejkratčeji býti mohlo, vypsati perem historickým, to jest perem pravdy, staré věci vybírajíc z našich předků o věcech těch sepsaných pamětí, nové z vlastního spatření aneb očitých svědků pravdivého svědectví.

A tato sic poslední Ferdinandská persekuce, ačkoli z politických příčin povstalá býti se zdá, i také nemalý díl věcí, kteréž se připomínati budou, svévolností vojenskou páchány byly: mučedlnictvím však že všecko to jest, co tuto pro vyznání pravdy trpěli pobožní, nebude pochybovati moci, kdo onano slova (Zjevení sv. Jana 13, 7.) rozváží: "Dáno jest šelmě bojovati s svatými a přemáhati je." A zdaliž i Nabuchodonozor k vybojování a zkažení Jeruzaléma politické příčiny neměl? opovážlivé totiž a zarputilé lidu Judského jemu se zprotivení. Co však Pán Bůh k tomu? Nahlédni, čtenáři, do Izaiáše 47, 6. 7., a Jer. 50, 17. 18., Zachariáše 1, 14. 15. i jinde tytýž v prorocích, najdeš zprávu. A k persekucí, kterouž od Antiocha snesla církev, sami Židé bouřemi svými zdali příčiny nepodali? Viz 2. Machab. (ač v naší Biblí 3.), kap. 5, 11. A zdali tím tyran vymluven byl? Jiný zajisté cíl jest Boží, potrestati církev pro bujnost, jiný nepřátel, zkaziti ji pro stálost při Boží pravdě. Slušně tedy s oním machabejským mučedlníkem mluviti můžeme: My sic příčinou svou trpíme, hřešivše proti Bohu svému; ty však, ježto válčíš s Bohem, nemysli, že bez viny budeš. Nebo příčinou pokárání nás ten živý Pán na nás maličko se rozhněval, avšak zase se smíří s služebníky svými. Ty pak, bezbožníče, nevzpínej se daremně, nejistými trošty se nadýmaje a na nebeské služebníky rukou opřahaje, nebo jsi ještě všemohoucího Boha, kterýž spatřuje všecko, soudu neušel. (2. Machab. 7, 18. atd.)

Vinšovali bychom sice, aby se tyto věci plněji shledati a pilněji spořádati byly mohly, nežli nynější náš roztrhaný spůsob dopouští; že jsme však po druhé i po třetí napomenuti, abychom něco poslali, volíme cokoli dáti než dobrých lidí žádosti nevyhověti. Shromáždí-li nás Pán (máme pak naději k milosrdenství jeho), budou se věci paměti hodné plněji shledati a to, co nyní shledáno jest, zřetelněji spořádati moci. Měj se dobře, čtenáři milý. Datum v Exilium našem, léta 1632.

N. N. N. N. &.

Předmluva českého impresora

I já něco k vám, krajané milí, promluviti musím, pro pilnější o této knížce zprávu. Jmenovitě že, jakž v latinském jazyku na světlo byla v Hollandu (léta 1648.) vyšla, hned ji do svých jazyků sobě přeložili a tisknouti dali Francouzové a Angličané. Jako i K. Adam. Hartman (jeden byv z těch, kteříž to vše původně shledávali a shledaných věcí hodnověrné přípisy i vydávané patenty za sebou měli) do češtiny ji uvésti neopominul, ale k druku za svého živobytí nepodal, buď pro nedostatek nákladu aneb že se vzteklosti pyšně a zlostně ještě panujících nepřátel báti bylo. Nyní pak, když i pýše babylonské rohy již svázati dá všemohoucí Pán i prostředků něco k obmyšlení potřebného nákladečku poskytla dobrota jeho, vidělo se rozsvíceného tohoto světla déleji pod kbelcem nenechávati, abychom nebyli za nedbalé, vždycky jen za jinými beroucí Čechy jmíni, zvláště tuto. Nebo mají-liť jiní národové o nás a milých mučedlnících našich něco věděti a v svých knihách dočísti se moci, proč ne my také? nýbrž proč ne raději my, jichž se dotýče? a to hned bez odkladu, aby když Bůh evanjelium svému bránu otevře (a aj, blíží se ten, kterýž rozrážeti strojí závory), pomoc tato pohotově byla k otvírání očí i svůdcům a trapičům lidským, i svedeným a oklamaným, i stálým a v pokušení vytrvalým, pro snadnější spatření a poznání oněmno, jak daremnou práci s svědomím lidským ne hlomozíce, vedli; oněm, jak nechvalitebně učinili, že prub Božích nevystáli: těmto pak pro hojnější potěšení, že trpělivostí a nadějí svou Boha poctivše, od něho že vítězstvím nad šelmou (jakž Písmo mluví, Zjev. 15, 2.) poctěni jsou; všickni pak zespolka, aby pomoc měli té přesvaté pravdy náboženství (kteréž svatí předkové krví svou spečetiti se neliknovali, jiní pak skrze oheň i vodu hnáni jsouce, předce stálostí svou potomkům ji dochovati se snažili) jako nejstaršího v světě klénotu sobě vážiti, z dochování jí sobě plésati a Boha chváliti, i Božské jeho velebnosti o té přesvaté pravdě tím vroucněji sloužiti. Což Pán Bůh všechněm nám dej, abychom, po tomto takovém hrozném přetříbení, přečištění a přebílení, jichž všickni Čechové jednosvorně, vroucně, činně, v evanjelium svatém, jakožto v jediné starožitné katolické, všeobecné, samospasitedlné víře a náboženství trvali, jedenkaždý až do smrti své, všichni pak spolu s potomky svými až do příští Pána našeho Ježíše Krista k soudu živých i mrtvých. Amen.

Psáno v Lešně léta 1655. a přehlédnuto v Amsterdámě 1663. od K. J. A. K.

KAPITOLA I.

Čechové, jakž jen na víru obráceni, ihned protivenství zakusili.

1.

Čechové, narod slovanský, v modlářství až do léta Kristova 894. pohříženi, bez pravého Boha a náboženství byli. Ale toho vlastně léta kníže jejich Bořivoj, hostem byv u Svatopluka, moravského krále, divným Božím řízením známosti Kristovy nabyl a ihned tam v Velehradě 23. dne měs. června s třiceti vévodami (aneb vladykami) křest svatý přijav s radostí se domů navrátil a Strachotu (jinak Methudia) biskupa moravského, aby českým apoštolem byl, s sebou přivedl. Kdež jakž jen semeno slova Božího rozsíváno býti začalo, hojná ihned žeň nastala. Nebo odvrhše modlu, již dotud ctili jmenem Krosinu, i Lidmila, knížecí manželka, i přednějších pánů a obecného lidu velký počet křtíti se dali, a od Bořivoje kostely i školy po místech se vyzdvihovaly.

2.

Tuť se Čechům rozsvítilo nejprvé evanjelium svatého světlo; ale jehož bez kříže míti nechtěl ukřižovaný Kristus, kterýž, jak sám vlastní krví církev založil, tak ji, aby tím plodnější byla, krví mučedlníků svých tytýž zalévati dopouští, proto že ta jest moudrosti Boží rada, abychom se ne pro tento život v Kristu naději míti učili. Čechové tedy evanjelium svatého vlastní svých milých přátel krví připlatili, mezi nimiž i kněžna Lidmila a Václav kníže, a některé sto z obecného lidu byli. Což jak se dálo, krátce (nejvíce z historie Doubravovy) se oznámí.

3.

Nejprvnější ze všech sám Bořivoj od bezbožné nevěrných roty z země vyhnán a na jeho místo Stojmír, jenž v Bavořích za 13 let vyhnancem byl, dosazen. Ale když že i ten křesťanem jest zvěděno, zase ho vyhnali, a Bořivoje povolavše, k tomu, aby synu svému Spytihněvovi, jakožto pohanům příznivějšímu, knížectví postoupil, přinutili. Po jeho smrti Vratislavovi, mladšímu Bořivojovu synu, za manželku dána Drahomíra, panna rodu slavného, obličeje pěkného, ale zvedení pohanského. Kteráž z počátku k manželu a křesťanským pánům přívětivá byla, a že naučíc se katechismu, křest přijme, slibovala; ale potom jak učitele své tak i rukojmě žena bezbožná opovážlivě oklamala, daleko ukrutnější proti křesťanům se stavši, než někdy Jezábel proti prorokům.

4.

Dokud sice pobožný manžel její živ byl, dotud pojatou proti křesťanům nenávist chytře tajila. Ale když po jeho smrt Václav, syn starší, od Lidmily, báby své, k vychování přijat, ona mladšího Boleslava k cvičení vzala; a správy země se ujavši, hned vůbec vydaným mandátem, aby kostely křesťanům zavřeny a přisluhování svatá zastavena byla, poručila. Zapověděla zajisté i kněžím lid učiti i školmistrům mládež cvičiti, a kdo by jináč se zachovali, těm vězením, vyhnáním, smrtí hrozila. Tu v Praze úřadové proměněni a na místa křesťanů modláři posazeni. Z jejichžto návodu tajně i zjevně, a to beze všeho trestání, věrní mnohé křivdy snášeli i mordováni byli. Jestliže pak kdo z křesťanů, bráně života svého, někoho z nich zabil, pro jednoho na desíti mstěno bývalo.

5.

Ale aniž tak nenasycenému Drahomíry se rozlícení dosti učiněno býti mohlo, pro nemírnou všech křesťanů vyhnání a vyhlazení chtivost, jak by nejrychleji býti mohlo. Povolavši tedy jednoho z nejjízlivějších měštanů, kteréhož Pražanům za rychtáře představila, jménem Palhoje, tomu v svém proklatém úmyslu a po čem nejvíce touží, se vyjevila, i aby skrze něho buď lstí buď mocí to vykonáno bylo, snažně žádala, mzdu hojnou za pilné toho vyřízení slibujíc. Přijal na se tu nešlechetnost, a na 600 přísahou sobě zavázaných mužů v domě svém zbrojí opatřiv, s těmi k domům těch, kteříž pobiti býti měli, pospíšil a je vybojovati usiloval. Ale, že ta věc Božím řízením křesťanům vyjevena byla, sebrali se i oni v počtu okolo 400 k hájení životů svých. I bili se vespolek tak, že křesťané vítězství obdrželi; a padlo z obojí strany těch, jejichž krví ryňk i ulice pomazány, okolo 800.

6.

Drahomíra, nelibě to nesouc, že se ta rada nezdařila, obrátila se ke lsti a stavěla se, jako by se jí takové bouřky nelíbily. Protož obojí straně zbroj složiti a na rathauz vnésti rozkázala, a aby žádný s střelbou neb mečem nechodil, přísně zapověděla.

7.

Křesťané, ačkoli že tu podvod jest, se domýšleli, však aby nebylo myšleno, že rozkazům vrchnosti se protiviti chtějí, zbroje své na to místo snášeli, na kteréž že je protivná strana snášela, viděli. Drahomíra pak na ně tak nezbrojné, noc temnou k tomu obravši, aby snad ve dne, jako i před tím, bouřka se nestala, znovu nastoupiti poručila. A tak noci jedné od mordéřů k tomu najatých více než tři sta lidí napolo nahých, napolo spících pobito. Z čehož Drahomíra se utěšila, však nenasytila, ale krvavému tomu rychtáři svému moc dala, aby po Praze zjevně již křesťany mordoval a vyhubil. Což on pilně vykonati se snaživ a při sobě nemálo mordéřů a katanů měv, po ryňku i ulicích běhal, každého, kdo se mu namanul, mordoval, tak dlouho, až křesťané raději silně bojujíce, zemříti, nežli tak lenivě zbíti se dáti chtíce, znovu se sebrali, rychtářovi bránili, jej přemohli a utíkajícího probodli.

8.

Drahomíra takového ukrutnosti své holomka ztrativši, jako by se vztýci měla, sobě počínala, a nemohouc v Praze křesťanů vyhladiti, na jejich kostelích se pomstila, kteréž toliko dva ještě měli, a v jednom z nich byl hrob manžela jejího, však je spáliti kázala.

KAPITOLA II.

Lidmila mučedlnice

1.

Když Drahomíra takovou ukrutnost proti křesťanům provozovala, tedy Václav, kterýž do toho času v knížectví se uvázati nechtěl, ale mladým věkem a školním učením se vymlouval, napomenut jsa od Lidmily báby a přednějších křesťanských pánů, správy knížetství se ujal, a s jejich povolením, aby pokojnější býti mohlo, Boleslavovi, bratru a Drahomíře, matce své, k bydlení i k vládnutí Boleslavě města s celým tím krajem zanechal.

2.

tak složila s sebe Drahomíra správu země, ale nesložila proti křesťanům nenávisti a krvavých úkladů, kteříž se nejprvé při té svaté matroně Lidmile zjevili. Nebo vidouc Drahomíra, že Lidmila bába větší má u Václava lásku než ona, máteř, a že skrz to náboženství křesťanské se vzdělává, i hledala k vykonání vraždy příhodných nástrojů, až i našla dva opovážlivé jonáky předního řádu, Tuhmana a Kumána, kteříž od Drahomíry nočně vysláni byvše, svatou tu vdovu v kapli na modlitbách našli, ruce na ni vztáhli, k zemi porazili a rouchu s hlavy strhše, v ústa vecpali a tak ji udusili.

3.

Nacházeliť se někteří, ježto Václava, nad tím své báby mordem velmi skormouceného, aby ji pomstil, aneb nechce-li sám, jim učiniti dopustil, namlouvali. Ale on jich proto, že k tomu, co se s povinností synovskou k jaké pak koli mateři, ani s pokorou a trpělivostí křesťanskou nesrovnává, raditi smějí, a na to, co Pán ústy svými vynesl: "Mně pomsta, já odplatím" nepamatují, potrestal.

KAPITOLA III.

Václav s Podivínem, i jinými

1.

Ale zle se odplatila pobožnému synu bezbožná matka. Nebo chtějíc Boleslavovi, svých pověr a obyčejů následovníku, celou zemi českou v poddanost uvésti, všudy o Václavovi zle mluviti a v ošklivost ho uvoditi se snažila, jako by nebyl spůsobný k vykonávání knížecích povinností, kteréž prý ne náboženstvím a ceremoniemi, než vojskem a zbraněmi řízeny býti mají. Ale když ho s tím se vším i v knížetství i pověsti dobré utvrzeného viděla, teprv o tom, jak by zahlazen býti mohl, nejen přemyšlovati ale i bratru jeho bezbožné rady dodávati začala.

2.

Naskytla se jí pak k tomu vinšovaná příhodnost, že se Boleslavovi syn narodil. Protož Václava, aby do Boleslavě přijel a jeho biřmování přítomen byl, velice žádala; a když přijel, i bratr i matka lahodným objímáním, líbáním, i vzácným pangétem, kterýž dlouho na noc trval, ctili. Václav všecko v podezření maje, obrátil se ne na odpočinutí ale do kostela, tam na modlitbách a v úpění k Bohu tu noc ztráviti míně.

3.

V tom když on tak na modlitbách trval, hned od nespící matky k nešlechetnému skutku probuzený Boleslav bratr na něj s mečem napadl a první sic ranou, čeho chtěl, nedovedl, když mu mimo naději strnutému meč z rukou vypadl. Ale hned zase když se mu mysl a prchlivost vrátila a maje při sobě toho skutku pomocníky, ránu obnovil a tak snadně neozbrojeného a nebránícího se bratra zamordoval. Stalo se tak léta 929., dne 28. září, kteréhož dne posavad svátek jeho v Čechách se slavívá.

4.

Tak smělou a nešlechetnou opovážlivostí v knížetství se uvázav Boleslav, ihned křesťanům všechněm, obzvláště kněžím, kteříž by sami dobrovolně z Čech neustoupili, vězením i smrtí hrozil. A máteř přidala, aby zbití nebyli pohřebováni, ale psům a ptactvu k sežrání necháváni. Kterýmž ortelem mnozí přestrašeni byvše, utíkali, mnozí pak zjímáni a rozličnými smrtmi zahlazeni byli. Mezi nimiž i Podivín, někdy Václavův nejmilejší a nejtajnější komorník, oběšen.

5.

Avšak když déle na tak mnohá svých věrných soužení, smrti a vyhánění dívati se nemohlo spravedlivé Boží oko, ukázalo na Drahomíře strašný hněvu svého příklad. Nebo na tom místě, kdež nepohřbené ještě kněžské kosti ležely, země sama od sebe se otevřevši, Drahomíru za živa s vozem i s těmi, kteří s ní jeli, pozřela. Kteréž místo za pražským zámkem až posavad ukazováno bývá.

6.

Trestal Pán Bůh i ty, kteří mordu toho pomocníci byli a meče své dobývali. Nebo někteří z nich s smyslem se pominuli a jako vzteklí s vysoka dolů skákali. Někteří na ty meče, kteréž proti nevinným obnažili, naléhali. K tomu zeď v kostele, kdež Václav byl zabit, jako ustavičný bezbožnosti té svědek, od té krve, kterouž pokropena byla, žádnou lidskou prací otřína neb obmyta býti nemohla. Kteřížto tak rozliční divové Boleslava tak přestrašili, že potom lépe s křesťany nakládal.

7.

Nad to císař Otto pro pomstění bratrské vraždy a tyranství toho s vojskem přitáhl a Boleslava oblehna, k tomu přivedl, že musil slíbiti i vyhnané křesťany zase povolati a všeliké křivdy všelijak nahraditi i své vlastní syny křesťanům na cvičení odvésti. A když potom Boleslav, syn pobožný, na jeho místo nastoupil, tu křesťanské náboženství plněji rostlo, pohanstvo pak pomalu mizelo, ačkoli do konce ještě nezmizelo.

KAPITOLA IV.

Vojtěch, biskup pražský, s pěti vlastními bratřími svými, mučedlníci

1.

Nebo Vojtěch, biskup pražský, v počtu druhý, kterýž v mládenectví svém u Albrechta, magdeburského arcibiskupa, chován byv, tak milým jemu byl učedlníkem, že i jméno své jemu dav, Adalbertem (q. d. ad Albertum missum) ho nazval. Odkudž ho dosavad všichni historici Adalbertem jmenují a Němci i Poláci do dnes každému Vojtěchovi Albert říkají. Ten když okolo léta Páně 970., aby ostatky pohanů na víru obrátil a porušené krajanů obyčeje napravil, věrnou práci vedl, tak se proti němu spikli, nýbrž zbouřili pohané, že je Boleslav vojskem skrotiti, a Vojtěch dobrovolně z Čech ustoupiti musil.

2.

Když se tedy až do Říma dostal, pohané učinivše na jeho vlastní bratří útok, pět jich spolu zamordovali, Soběbora, Spytimíra, Přibislava, Bořitu a Čáslava; i nové zbouření učinili, ale bitvou přemoženi jsou.

3.

Vojtěch dostav se do Uher, Štěpána, kníže jejich, kterýž potom králem učiněn, skrze své několikero kázání na víru obrátil i pokřtil; a odtud domv se navrátiv, brzy hned zase ku Polákům, národu tomu v nově (za příčinou manželství mezi Doubravkou, Boleslava knížete českého dcerou, a Mečislavem, knížetem polským) na víru obrácenému, chtě jich v tom potvrditi, se obrátil.

4.

Odtud udal se do Prus a tam nedaleko od Fischhausen nevěrní oštípy ho popíchali a s něho hlavu sťali. Tělo pak jeho potom od těch pohanů vykoupeno a do Gnězna polského, kdež byl biskupství založil, přenešeno bylo; a on (pověrným obyčejem věku toho) v počet svatých uveden.

KAPITOLA V.

První v Čechách Boží pravdy proti papežstvu svědkové

1.

Tak pracně z pohanských pověr vydobyvší se Česká země s římskými válčiti začala. Nebo přijavše Čechové první své náboženství od Moravanů, a ti od Řeků, a mezi tím okolo těch časů (jakž z historie známé jest) biskup římský nad jinými církvemi pyšně panovati a všecky k tomu, aby jeho již modlářské obyčeje a ceremonie přijali, přivésti chtěl: přišlo k tomu, že i Čechy k takovýmž věcem nutil, nad jakámiž nejedněch pobožná mysl nemálo se horšila. Obzvláštně, aby latinského jazyka při službách Božích užívali, aby se kněží neženili, a brzy potom, aby večeři Páně pod jednou užívali. O čemž co v historiích poznamenáno nacházíme, tuto se oznámí, proto, že to bylo to první Čechů zapálení a jako první jiskry těch věcí, z kterýchž potom za času Husova a dále velký vznikl oheň.

2.

Léta 968., když Boleslav Pobožný biskupství v Praze založil, a byl za biskupa zvolen i od Hattona, arcibiskupa mohučského, potvrzen Dětmar z země Saské, papež římský předepsal formu neb spůsob služeb církevních, poručiv, aby v ničemž od obyčejů a ceremonií i zpěvů římských na žádnou stranu se neuchylovali. Kdež Čechové, že jim užívání mateřského jazyka odňato, velmi těžce nesli. A protož když Dětmar, biskup jejich, hned toho roku umřel, a Vojtěch na místo jeho nastoupiv, z příčiny protivenství od pohanů vzbuzeného do Říma ustoupiti musil, posláni jsou do Říma k papeži v létu 977. dva kněží, Bolehost a Myslibor, se čtyřmi jinými, Křivanem, Rosislavem, Vujmírem a Jarkem, aby tam nejen o navrácení biskupa ale i o navrácení při službách Božích mateřského jazyka jednali. Kteříž čeho tehdáž od papeže žádali, že obdrželi a že od biskupa českého česká litania, kteráž posavad zůstává, sepsána byla, historie svědčí.

3.

Ale když potomkové pro přicházející z Římu časté zápovědi zase mateřský jazyk opouštěli, stalo se, že Vratislav, kníže české (jenž pro své rodinné ctnosti a císařství římskému platné služby královským titulem poctěn byl), poslav posly do Říma, žádal, aby Řehoř VII. svobod českých, od předků jeho slavně obdržených, potvrdil. Co zjednáno, to z papežské odpovědi znáti se dává, kteráž jest napsána v kronice Hájkově na listu 136. v ta slova:

"Řehoř biskup, služebník služebníků Božích, Vratislavovi, knížeti českému, pozdravení a apoštolské požehnání. Mezi jinými věcmi a žádostmi tvá povýšenost v psaní svém žádá, aby vedle obyčeje slovanského u vás služba Boží děla se, k tomu abychom dali své povolení. I věziž, synu milý, že my nikterakž na žádost tvou nemůžeme našeho v tom dáti povolení. Nebo častokrát rozvažujíce Písma svatá, nalézáme, že se všemohoucímu Pánu Bohu líbilo, aby byla tajná a ne ode všech, zvláště hloupějších valchována. Neb jestliže by tak obecně a zřetelně ode všech zpívána a slyšána byla, snad by tudy v zlehčení a v ošklivost vjíti mohla, aneb jestliže by od některých prostředních lidí nemohla vyrozumína býti, skrze to časté slyšení a rozjímání a nedorozumění mohli by nějací bludové snadně mezi lidi přijíti, ježto by potom z srdcí jich těžce se mohli vykořeniti. To zajisté za výmluvu nebuď, že jsou někdy žádajícímu lidu sprostnému osoby duchovní v tom činili povolení. Takť jest ovšem, že za první církve sv. mnohá jsou bývala na žádost upřímného a sprostného lidu povolení, ale z toho mnoho zlého pocházelo i kacířského, ježto potom, když se řád křesťanský rozmáhal a církev svatá křesťanská se již upevnila, znamenavše; že jsou mnozí bludové z takového kořeně povolování vyrostli, s velikou těžkostí a prací byli napravováni a přetrhováni. Protož ať toho není, což se žádá od lidu vašeho nerozumně, nebo to mocí Boží a blahoslaveného Petra zapovídáme a tebe pro poctivost Pána Boha všemohoucího napomínáme, abys takové marné všetečnosti všemi obyčeji odporen byl, i přikazujeme. Dáno v Římě léta Páně 1079."

4.

Aj hle, jak se poklička k tomu hrnci trefila! Ten zajisté Řehoř, jináč Hildebrand, že byl člověk bezbožný, vrah, čarodějník a mnohých v Evropě válek původ náramně škodný, vědí historie. Čehož se tedy dobrého od té zlosti nadáti bylo? Aleť byl tehdáž čas, nevděčnost světa trestati; byl čas, v němž mocné dílo podvodů, jakž apoštol předpověděl (2 Tess. 2.), mělo světu posláno býti. A takť i Česká země hned brzo jak víru křesťanskou přijala, té tmy valících se mračen účastnost míti a těmi antikristovskými pouty svírána býti musela. Avšak nikdy jináč leč z přinucení žádných těch ohavností, jak je v těch temnostech znamenat mohla, nepřijímala země Česká. Odkudž to pošlo, že hned od starodávna více Čechové než který jiný národ od Římanů kaceřováni bývali.

5.

A když v létu 1197. Petr kardinál A lata via od papeže Celestýna do Čech poslán byl a kněží světil a aby se neženili, přikazoval, kněží to slyšíce, tak se zbouřili, že kdyby se byl ten kardinál na ten čas ve své hospodě neukryl, byli by jej jistě ukamenovali, jak svědčí Hájek v listu 212.

6.

Potom okolo l. 1350. za kralování Karla IV., římského císaře, když prvním arcibiskupem byl Arnošt z Pardubic, tu nejprvé svatokrádežné večeře Páně pod jednou spůsobou posluhování vidíno i o něm slyšáno bylo, když ji tak nejvíce Vlaši, Francouzi a Němci, theologové a mistři, kterýchž Karel do akademie pražské nově založené za profesory byl povolal, užívali a studenty cizozemce, jichž velicí houfové se sbíhali, svým příkladem k témuž přivozovali.

7.

V takových roztržkách nejedni Čechové na mnohá rozmýšlení přicházeli a že obyčeje cizí přijímati musejí a svátosti pod obojí spůsobou těžce, mnohem méně každodenně (a to nejináč než s povolením arcibiskupským) docházeti mohou, o to se hádati počínali.

KAPITOLA VI.

Jan Milič a Konrád Štěkna

1.

A když to čím dále tím více tajně rostlo, povstal proti tomu nejprvé zjevně, tak kázáním jako psaním, muž rodu vzácného a ducha horlivého, mistr Jan Milič, kanovník pražský, o němž Catalogus testium veritatis zmínku činí. Ten zajisté, že i pro vysoké své umění i pro velikou pobožnost v hlavním na zámku pražském kostele kazatelem učiněn byl a mnohé míval posluchače, pilně jich k častému večeře Páně pod obojí užívání napomínal, na duchovní církve zavedení naříkal, mnohé zlé věci a ohavnosti trestal a ku pomoci práce věrného kolegy, Konráda Štěkny, muže obzvláště učeného a výmluvného, užíval.

2.

To obzvláštně ti muži mezi jinými věcmi horlivými kázáními svými spravili, že v Praze zlopověstný nevěstčí domek, Benátkami nazvaný, vyvrácen byl, a na tom místě kostel Marie Majdaleny vystaven. Což duchovního, babylonské nevěstky domu již již se přibližujícího vyvrácení nepochybně znamením bylo.

3.

Zanechal ten Milič o sobě napsáno (nebo ještě některá psaní jeho před rukama jsou), že ho svědomí nutilo do Říma jíti a svědčiti, že veliký antikrist již i přišel i kraluje; a že s postem a slzami Pána Boha prosíval, aby nejsou-li ta myšlení z vnuknutí jeho, byl od nich vysvobozen. Ale když žádného sám v sobě pokoje míti nemohl, šel do Říma a tam na několika kardinálů dveřích napsal ta slova: "Antikrist již přišel a v církvi sedí." V rozmlouváních též s rozličnými lidmi téhož potvrzoval.

4.

Jest bulla Řehoře XI., kterouž Miliče v moc arcibiskupu dává, aby naň i na posluchače jeho prokletí vydal. Ten tedy vsadil ho do žaláře; potom však, snad pro strach lidu, zase vypustil v roku 1366. A tak Milič v nenávisti Antikrista trval, a živ ještě byl 8 let, poněvadž teprv v létu 1374. druhého dne měsíce února v pěti letech po šťastné smrti Štěkny, kollegy svého, umřel.

KAPITOLA VII

M. Matěj Janovský, jinak Pařížský.

1.

Nastoupil na Miličovo místo Matěj z Janova, vůbec Pařížský, tak nazvaný proto, že v pařížské akademii celých devět let na učení ztrávil, a byl Karla IV. zpovědníkem. Ten byv nad ty, kteříž před ním byli, v obhajování večeře pod obojí spůsobou horlivější a smělejší, psal mnoho, jako: o křesťanském životu, o pokrytství, o Antikristu, o častém užívání svátosti těla a krve Páně. V kteréž knížce při konci tak se čte: "Skonává se práce mistra Matěje Pařížského, velice nábožného člověka, kterýž pro ustavičná kázání mnohá trpěl protivenství, a to pro pravdu sv. evanjelium."

2.

3.

4.

5.