Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Lenka Ládková

Publius Ovidius Naso

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Publius Ovidius Naso Lenka Ládková

Zrcadlo internetového měsíčníku Natura (http://natura.baf.cz/),
mail: natura@snisnet.cz

Časopis vychází jednou měsíčně, nové číslo vycházi nejpozději těsně před koncem předchozího měsíce.

Všechny články jsou přehledně uspořádány v knihovně, která čtenářům umožňuje vybrat si články podle svého vlastního zájmu.

* * *

Narodil se roku 43 př.n.l., tedy v době, kdy Caesarovi přívrženci založili triumvirát, a jeho plné občanské jméno znělo Publius Ovidius Naso. Příjmení Naso znamená nosatý.

Ovidiův otec byl příslušníkem jezdeckého stavu, který představoval po senátorském stavu nejváženější složku římské republikánské společnosti. Podařilo se mu nashromáždit značné jmění a uchovat je i v dobách občanských válek. Jeho životním cílem bylo postarat se o své dva syny, aby získali povolání, které by jim zabezpečilo pokud možno více než existenční jistotu.

Proto spatřoval budoucnost mladých lidí své doby v úřední dráze.

Již v dětství se u Ovidia začaly projevovat jisté sklony, které udivovaly Ovidiovo okolí. Všeobecnou pozornost budila zvláště Ovidiova schopnost vyjadřovat se ve verších. Otec začal tušit, že by jeho plány mohly být zmařeny. Jednou ho veršíky, jimiž mluvil jeho syn, vyvedly z klidu natolik, že uštědřil nastávajícímu poetovi pořádný výprask. Pod těmito argumenty Ovidius slíbil, že už nebude mluvit ve verších. Svůj slib však pronesl plynulým hexametrem: Parce, pater, virgís, iam numquam carmina dícam.

(Šetři otče metly, již nikdy nebudu říkat básně. Přestaň mě, tatínku, bít, už nikdy neřeknu veršík!)

Ovidius si vážil svých rodičů a vycítil, že otcovo naléhání a touha vtěsnat ho do vyježděných kolejí řadového římského úředníka vyplývá z otcovy upřímné snahy zabezpečit pro své syny co nejlepší životní podmínky. Proto také se z otcova příkazu bez odmluv odebral i s bratrem do Říma.

Proměnu Ovidia a jeho bratra v řečníky pečovali dva známí rétoři - Arellius Fuskus, který měl zálibu v květnatém stylu, a Marcus Porcius Latro, milovník střízlivějšího vyjadřování.

Rétorská výchova se Ovidiovi příliš nelíbila. Přednášení dlouhých řečí ho unavovalo. Přesto však vzbudil již v této době pozornost svým nadáním. Je příznačné, že upoutal pozornost tak známého rétora, jako byl Lucius Annaeus Seneka, otec proslulého stoického filozofa.

Po skončení řečnických studií podnikl Ovidius, jak bylo tehdy zvykem, cestu do Athén, aby dovršil své předchozí vědomosti poznáním města, které zůstávalo symbolem i udržitelem řeckého kulturního odkazu. V doprovodu přítele, básníka Pompeia Marka, navštívil Malou Asii a zejména Sicílii.

Překrásná chvíle

Bylo tak parno a den již polední hodinu přešel;

leh jsem si doprostřed lůžka, abych si pohověl tak.

Okno je zavřeno napůl a napůl je pootevřeno:

měl jsem takové přítmí, jaké as mívá kdy les,

jako je v soumraku přísvit, když slunce z oblohy mizí,

nebo když uplyne noc, ještě však nenastal den -

takové skrovné světlo buď dopřáno stydlivým dívkám,

ve kterém bázlivý stud doufá mít bezpečně kryt.

Hle tu Corinna vchází, jen v košilku volnou se halí,

dva jí prameny vlasů skrývají bělostnou šíji:

proslulá Semíramis prý vcházela v ložnici takto,

takto i Lájis, již prý miloval kdekterý muž.

Košilku strhnu: tak tenká mi v pohledu vadila málo -

bránila se a chtěla košilku nechat si přec.

Že se však bránila přitom jak žena, jež zvítězit nechce,

snadno jsem zvítězil nad ní - zradila sama svůj boj.

Jakmile před mým zrakem pak stanula, svlečena z roucha,

nikde na celém těle nebyla jediná z vad.

Jaká jsem ramena spatřil a jakých se dotýkal paží!

Jaká to krásná ňadra, příhodná sevřít je v dlaň!

Jaká to pevná hruď a pod ní hlaďounký život!

Jaká to líbezná stehna, kyprý a nádherný bok!

K čemu část po části líčit? Co spatřil jsem, musel bych

chválit;

k tělu tu nahou dívku stále a stále jsem tisk.

Nevíte, co bylo dál? My zemdleni ulehli oba ...

Kéž se mi dostane často takových poledních chvil!

(Ovidius, O lásce a milování,

oddíl Lásky, přeložil Rudolf Mertlík, Praha 1969, s. 34)

Napřed sliby, pak útok

Musíš teď milence hrát a zraněné srdce jí líčit;

abys ji přesvědčil o tom, způsoby všemi se snaž.

Uvěří snadno, vždyť každá si myslí, že hodna je lásky,

jakkoli škaredá žena "krásu svou" v oblibě má.

Často, kdo předstíral lásku, pak opravdu milovat začal,

často pak skutečně byl, zprvu co toliko lhal.

K tomu, kdo předstírá cit, tím vlídnější, dívenky, buďte!

V skutečnou lásku se změní, co bylo šálení dřív.

Také ti prospějí slzy, neb slzami i obměkčíš kámen;

lze-li, ať u tebe vídá od pláče zavlhlou tvář.

Budou-li slzy ti chybět (vždyť nepřijdou pokaždé zavčas),

dotkni se očí rukou, kterou sis navlhčil dřív.

Třeba to násilím nazvi, je milé to násilí dívkám -

často se dávají nutit k tomu, co těší je dát.

Každá se raduje z náhlé a násilné loupeže lásky,

nestoudně drzý tvůj čin uvítá jakožto dar.

(Ovidius, O lásce a milování,

přeložil Rudolf Merklík, Praha 1969, s. 273 - 275)

Sbírka měla v Římě živý ohlas. Ozvaly se však i hlasy proti a jejich tón jasně básníkovi naznačil, že bude-li pokračovat tam, kde skončil svou poslední sbírkou, bude stíhán za porušování mravnosti. Proto Ovidius začal hledat pro svá díla jiné náměty.

Stvoření světa