Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Radim Vítek

Běh mezi stíny stromů

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Běh mezi stíny stromů

Radim Vítek

Publikováno se svolením autora.

Píše se rok 2053 a svět už není to co býval. Dávno minula doba, kdy rozhodující moc ve státu držela ve svých rukou vláda. Tou rozhodující silou, která hýbe světem, se staly korporace. Obří podniky chrlící miliardy peněz a zaměstnávající miliardy pracovníků. Vláda je jen loutkou za jejíž šňůrky tyto korporace tahají. Svět se změnil v souboj těch největších o moc. Aspoň tedy tady, v Severní americe je tomu tak. Mnoho států se rozpadlo a mnoho nových vzniklo, ale samotný pojem" stát" je čím dál matnější. Jejich význam upadá. Důležitá jsou města a právě ty korporace, které v nich sídlí.

Ani lidé už nejsou to co dřív. Mnoho jich propadlo technologii. Kybernetické implantáty se staly součástí jejich těl a čím dál víc jich je vtaženo a ohromeno světem všude rozpínající se počítačové sítě jménem Matrix.

Jakoby se snad sama příroda chtěla technologiím postavit, když člověk to nedokázal, probudila k životu síly o nichž se posledních 200 let dalo dočíst pouze v knihách snílků a fantastů. Magie a šamanismus vkráčely vzpřímeně pod světla neonových lamp a do ruchu ulic velkoměst přeplněných auty. A spolu s nimi přišly jako nemoc, jako černá skvrna na bílé stěně, i jiné bytosti než lidé. Orci, Trolové, Trpaslíci a Elfové. Ale i další, mnohem horší zrůdy vyloupli se z temnot a probudily k životu. Bytosti mnoha druhů a magických schopností. A nad tím vším roztáhly svá křídla vznešení draci, jako z pohádek, jenže skuteční.

Ne, ne svět opravdu není to co býval. Všichni se musí naučit ho chápat jinak nežli dřív. Korporace sílí den ode dne a jejich souboje ovlivňují životy miliard. Nejsou to však většinou otevřené války a tyto souboje povětšinou nesvádí jejich soukromé armády. Svádí je někdo jiný. Obyčejní lidé jako vy. Tedy skoro. Nemívají žádnou identitu, své pravé jméno tají. Plní úkoly nejrůznějších druhů-vraždy, sabotáže, krádeže, únosy, špionáž. Jsou to osoby všech národností a ras. Bohatí i chudí. Někteří provozují i zaměstnání normálních lidí. Večer pak vyrážejí za svou druhou prací. Myslí si, že jsou svobodní, že si vládnou sami. Mýlí se, krutě se mýlí. Možná to neví nebo to nechtějí přiznat, ale korporace jsou jejich chlebodárcem a jejich pánem. A čím je tento člověk známější a, často, i lepší, tím větší má nad ním společnost moc. Svým nejlepším služebníkům nabízí kybertechnologie za výhodnou cenu, nejednou však vylepšené o štěnici či sondu schopnou sledovat každý pohyb svého nositele. A ačkoliv se stane, že tito lidé mění svou loajalitu a jdou od korporace ke korporaci s nabídkou svých služeb, jejich původní" majitelé" si to zřídkakdy nechají líbit.

Je to noční život plný napětí a nebezpečí. S nejistou vidinou zisku, ale též dobrodružný. Proto se někteří dali na tuto cestu. Jiní zase proto, že umírali v existenční nejistotě a tahle práce byla tím nejlepším co jim život nabízel. Ať tak, či tak, každou noc začíná jejich běh mezi stíny. Protože přesně tím se stali-stinnými běžci-a tento běh se stal jejich osudem.

Bylo léto a tady, v jedné z nejchudších čtvrtí Seattlu, v Reddingu, bylo dnes obzvláště parno. Žhavé slunce svými paprsky ozařovalo zdejší úzké uličky a nízké, polorozpadlé domky. Jejich plechové střechy byli pořádně rozpálené od toho žlutého kotouče plujícího oblohou zakrytou mračny smogu. Místní potkani a jiná havěť sváděly souboj s horkem ve snaze najít kousek stínu. Popelnice byly plné odpadků, protože se nikdo neobtěžoval je vyprázdnit. Ani bezdomovci a žebráci. Dnešní vedra jim ubrala sil a tak jen seděli někde v těch troškách míst přikrytých stínem a zápachem svého potu a výkalů plnili ovzduší.

Vskutku odporné místo. Boháči by hnusem ohrnovali nos, kdyby jej viděli. Tomy však byl jiný. Prožil tady mládí a žil zde doposud, ačkoliv si mohl dovolit lepší bydlení. Něco ho na této čtvrti přitahovalo. Byla jako magnet. Neznámá a tajuplná, se spoustou zákoutí. Nabízela nespočet dobrodružství pro mladé. Právě takoví se shlukovali do gangů a válčili spolu. Tomy se tomu pousmál. Bylo to spíš soupeření. Ne moc nebezpečné, ale k lehčím zraněním docházelo často. Taky byl členem takového gangu když mu bylo 14, takže to vše dobře znal. I Dospělejší lidé tvořili své gangy, jenže tady už šly žerty stranou. Tomymu se nevyhnula vlastní zkušenost ani v tomto případě. Cenná to zkušenost.

Momentálně byli, ale ulice skoro prázdné. Tedy až na ty všudypřítomné bezdomovce. Sem tam si na pláccích hrály děti a zuřící matróny je s jekotem svolávali domů. Tomy prošel kolem rozbité telefonní budky, rozmlácené na padrť. Zatímco většina města byla vybavena moderními kouty s možností připojení na Matrix, tady nic takového nebylo. Jen 30 i více let staré telefonní budky. Kdo by sem taky něco jiného dával. Do míst kam policie zrovna ráda nejezdí a když tak jenom z velmi vážných důvodů. Udržet zde něco ve funkčním stavu byl dost problém a tak se nelze divit, že se v těchto místech nic drahého nenalézalo. Pořád to, ale bylo lepší než na severu v bojové zóně. Tam neměli vůbec nic, pomalu ani střechu nad hlavou.

Tomy došel k silnici. Po okrajích byli zaparkovány nejrůznější rachotiny. Od pohledu ojetiny s často rozkradeným vybavením. Nebylo pochyb o tom, že za okny domů na téhle ulici, stojí chlap se zbraní v ruce a hlídá si svůj vůz, aby mu jej někdo neukradl. Tomy si ho dokázal živě představit. Zdejší život už byl takový. Kdo něco měl, střežil to jako oko v hlavě.

Konečně v tomhle vedru ocenil svůj vhodný výběr oblečení. Bílé, i když notně počmárané, tílko a hnědé kapsáčové kraťasy. V tom se opravdu jen tak nezapaří. Měl holou hlavu pouze s ostrůvkem černých vlasů nahoře. Důsledek pečlivé práce strojkem. Jeho urostlá postava si to dál rázovala ulicí podél silnice. Auta po ní téměř nejezdila, jen občas kolem projel nějaký krám. Uplynulo několik desítek minut, když Tomy konečně dorazil na místo. K malé, zapadlé hospodě s neonovým nápisem nade dveřmi. Teď ve dne samozřejmě nesvítil, ale i kdyby byla noc rozzářila by se maximálně dvě písmena." Hospoda u Raka" říkal ten nápis. Byla to jedna z místních putyk ovšem poměrně slušné úrovně. Krátký pohled na časomíru prozradil, že do osmé večerní zbývá ještě něco přes dvě hodinky.

"No nic aspoň se zatím svlažím pivem" pomyslel si Tomy tahaje za kliku od vchodu. Pomalu vstoupil dovnitř budovy. Místnost za dveřmi byla poměrně velká a zatemnělá. Přes zabedněná okna sem mnoho slunečního světla nedopadalo. Navíc tím, že byla položena kousek pod povrchem země, vládl tu příjemný chládek. Lampy pověšené u stropu poblikávali a matně ozařovali okolí. Bylo vidět plastové stoly s ubrusy, plastové židle a celý výčepní pult. Jen skříň za výčepem snad byla ze dřeva. Jednalo se o klasiku, ale na místní putyky tu bylo dost čisto.

Když sestupoval do lokálu schůdky pod jeho nohama hlasitě vrzali. Barman při tomhle zvuku na chvíli zvedl oči od erotického časopisu, kterým zrovna listoval. Poté co zjistil koho to sem čerti donesly, vrátil se zpět k příjemnější činnosti. Své časté zákazníky už znal a nebylo tudíž třeba si je důkladněji prohlížet. Tomy sešel těch pár zbylých schůdků do místnosti a rozhlédl se. Nikde nikdo, jen v jednom rohu ležel místní štamgast na stole vedle rozlitého piva a na konci výčepního pultu další dva hráli karty. Jinak tu bylo pusto, prázdno. Došel tedy k výčepu a aniž by se kohokoliv ptal, natočil si půllitr zlatavého moku. Peníze hodil do misky vedle. Poté si i se svým nápojem sednul do opuštěného koutu. Barman jménem Oleg, tlustší muž s pleškou na hlavě a vlasy jen na krajích kolem uší, tyto své pravidelné zákazníky dobře znal a důvěřoval jim. Proto měl-li něco důležitějšího na práci, jako nyní, a místnost byla poloprázdná, jako nyní, nechal je aby se obsloužili sami. Jen po očku jejich konání sledoval.

Tomy se ve svém rožku pohodlně usadil, upil trochu piva a pohroužil se do vzpomínek. Vzpomínek na to co z něj udělalo to čím je dnes-Stínového běžce.

Jeho pravé jméno znělo Tomas Mywell a nebylo to v Reddingu, kde poprvé spatřil světlo světa. Otec pracoval jako dělník v korporaci a tudíž i se svou ženou bydleli v klasických korporačních barácích. Z této části života si toho Tomas moc nepamatoval. Koneckonců trvala do jeho pouhých sedmi let. Pak se totiž všechno dokonale podělalo. Jak by to sám nazval. Otec se, za nepříliš jasných okolností, zabil v továrně a matka, neschopná najít stálou práci, byla stejně neúspěšná i v hledání slušného bydlení. Musela i s malým synem opustit dům patřící korporaci a přestěhovat se sem, do Reddingu.

Ten se s uvítáním svých nových obyvatel dvakrát nepáral a malý Tomas byl vržen přímo do víru zdejších událostí. Gangy se mu staly rodinou a nahradily tak ve výchově matku, která to samé nebyla schopna zajistit. Drogy, alkohol, tvrdá muzika a rvačky. Nový způsob života Mywellovic syna. Nechal si narůst delší vlasy, které z něj trčely na všechny strany a pro vylepšení vzhledu si vrazil náušnici do nosu. To byl on. Býčák si nechal říkat. Jeho nejlepšími kamarády se vbrzku staly dealeři drog. Býčák stárnul, ale příliš nemoudřel. Války gangů, požívání drog, likvidace všeho možného a krádeže. To byla jeho škola života. Něco bylo na tom kouzelného. Pocit volnosti, svobody, nevázanosti. V gangu byli všichni jedna velká rodina. Drželi spolu a táhli za jeden provaz.

A takhle to šlo dokud mu nebylo dvaadvacet. To už měl Býčák pořádnou závislost na Krynolin-takzvanou šňupací drogu. A právě Krynolin dost výrazně ovlivnil jeho život. S matkou tou dobou už vůbec nemluvil což bylo její jediné štěstí. Každopádně tím neměl žádné peníze kromě těch co ukradl. Právě v kradení dosáhl poměrně slušné zručnosti a tak, snad opit sebevědomím a z nouze o další dávku toho svinstva, dostal dosti šílený nápad. Nakrást si něco onoho prášku přímo z místa jeho výroby. Z korporace K-corporation sídlící na kraji Reddingu a v klidu provozující nelegální činnost v podobě výroby téhle drogy. Činnost, kterou lze bez větších potíží provozovat snad pouze právě v Reddingu. Policie tiše mlčela a Krynolínek se sypal z" výrobního pásu" v plném proudu dál.

Vybaven jen tím nejnutnějším vypravil se tedy Tomas na největší loupež svého života. Krádež se podařila a to byl právě ten problém. Pár dní si Býčák užil svých dávek, když si pro něj přijelo černé auto. . . .

Dost bylo vzpomínání, je čas vrátit se do reality. Práce je tady. Dveře od hospody se otevřely a v nich zůstal stát černě oděný muž. Všichni v lokále se otočili jeho směrem. Tomy zapudil myšlenku plácnout se do čela. Nápadněji už se vážně obléct nemohl? Chlapík chvíli přejížděl zrakem lokál dokud nenašel v, nyní o poznání zaplněnější, místnosti Tomyho. Mávnul rukou aby ho následoval a opustil hospodu. Ten, kterého hledal za chvíli vylezl na ulici za ním. Tady už stálo nablýskané, černě natřené a na první pohled dost drahé auto.

"Idiot" pomyslel si Tomy a nasednul na místo spolujezdce. Druhý chlapík si sedl před volant a v poklidu svůj vůz rozjel. Vzadu zaštěkal pes.

"Dobře. Co peníze? Budou?"

"Čeho?"