Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Arco C. Delf (Marek Páral)

Alien 5

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Alien 5 - Pohleď mi do očí!

Arco C. Delf

arco.c.delf@centrum.cz

arco.hyperlink.cz

Tiché pípnutí. Na obrazovce se rozvine zelený hádek slov, pak další.

"Armádní loď Argus II - nejvyšší priorita - identifikujte se!" Spícímu mozku trvá jen okamžik, než si na sebe rozpomene.

"Betty, osobní člun třídy Koala-A, bez nákladu, jeden člen posádky v hibernaci. Odpovídá autopilot."

"Identifikuj posádku!" Dlouhá pomlka.

"Lituji, v centrální paměti informace chybí, hibernátor nepropojen s centrálním systémem."

"Váš kurz?"

"Neudán."

"Odkud letíte?" Pomlka je tentokrát ještě delší.

"Lituji, informace chybí."

"Přejděte na náš kurz, kontakt v nula plus patnáct hodin..."

* * *

...prolínání mlžnými závoji polovědomí, zšeřelé roztmívání a zas upadání do noci, šepoty a slova plující někde vedle ní... "...vstoupila jsi do mě... když jsem spala, ale já... necítím zlobu... Celý život jsem proti tobě bojovala, ale ty jsi mi přesto dala nosit svoje dítě, které... mě přivedlo až za hranice Hádu... a odsud zpět... Vzali mi ho, protože jsem k němu byla macešská. A přitom jsem ho nedokázala nemilovat, i když mě zabíjelo... i když jsem umírala..." Matné rozbřesky, nejasně splývavé doteky, ozvěny přelévajícího se prostoru a času. "Co se se mnou stalo? Kde? Kde jsem?... Jsem?" Neostré obrazy rybího oka paměti. "Zabila jsi mě tím, že jsi do mě vstoupila a nebylo už možné, tě udržet vevnitř. Měla jsi zemřít se mnou, ale naopak já prošla tebou jako branou... jsi se mnou... stále se mnou..." Z veliké dálky přilétávají závany chóru hlubokých monotónních hlasů, které ji znovu uspávají...

Když se poté probudí, rychle a vcelku jasně si na všechno vzpomíná. Jmenuje se Ellen Ripleyová a všechny její vzpomínky jsou plné jeho - zdá se jí, že celý život bojuje s jejími dětmi - s černými dětmi černé královny, s vetřelcem. Kvůli němu zemřela na Fioře IV., kvůli němu byla naklonována na armádní lodi Argus I, kvůli němu Arguse zničila a kvůli němu se ocitla na... Zemi...

Prudce se zvedne na lůžku. Malá místnost se dvěma čtvercovými otvory místo oken a úzkými dveřmi v hliněných zdech. Chladný vzduch proudí dovnitř a ven v nepravidelných nárazech, přináší vzdálené povykující hlasy.

Země... Země? Co je to za iluzi? Sáhne na kožešinu, kterou je přikrytá, na hrubou zeď, která se drolí. Nahá vyskočí k oknu.

"Aelein ištah." Ve dveřích stojí mladá žena a usmívá se. Volný, pískově okrový háv má jen obtočený kolem těla. Obrovské krásné oči ji klidně pozorují.

"Aelein... Xhsahra." Podivný, cizí přízvuk. Lehce se přitom ukloní. "Ištah..." a série melodických zvuků, připomínajících spíš zvířecí než lidskou řeč.

"Kde jsem? Co to je?" Rozmáchne se Ellen kolem sebe míníc tím i závratně nekonečnou zeleň za oknem.

"Matchahrach." Slova zní hluboce v ženině hrdle. Zároveň široce. Vyhlédne přitom z okna a s ještě širším úsměvem opakuje: "Matcharchach."

"Kde jsou ostatní? Kde je Callová?" Žena se jen dívá a usmívá. Pak ukáže na hromádku vedle lůžka a vyjde ven.

"Co to má znamenat? Kde to jsem?" Ellen kolem sebe za chůze omotává hrubou látku. Prochází kolem nízkých hliněných stavení choulících se na velké skalní terase vysoko nad řekou. Na protější straně se zvolna zvedá zvlněný lesní masív táhnoucí se až k dalekému obzoru. Když se k němu zadívá, zatočí se jí z té nekonečnosti hlava. Zastaví se, žena zůstane stát kousek od ní pozorujíc její nevěřící oči.

"Co to sakra je?" Rozpomíná se na všechno, jen na to poslední ne. Jak se sem dostala. Co se stalo po přistání. Znovu tytéž matné obrazy jako ve spánku. Podivný pocit. Neskutečno. Ohrožení. Prosmekává se jí mezi prsty. Znovu - jako když... co? Úlek, sevření v hrudi. Jako když... Vybaví se jí neskutečně dávná vzpomínka - dárek, zabalený dárek pod umělohmotným stromečkem. Držela ho v ruce a strašlivě se chvěla. Ano - tolik chtěla, aby v něm byla malá androidka, a když to vypadalo, že možná ano, bála se jej otevřít... co když to není pravda!

Pokřik kdesi dole na okamžik utichl a hned se rozbouřil ještě víc.

"Aelein, Aelein!" Žena jí naznačila rukou, že se to týká jí.