Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Karel Tieftrunk

Odpor stavův českých proti Ferdinandovi I.

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Karel Tieftrunk

Odpor stavův českých proti Ferdinandovi I. léta 1547

Zveřejněno s laskavým souhlasem České čítanky, www.citanka.cz

* * *

Předmluva

Úvod. - Povaha dějin českých v 16. stol. před r. 1547.

O Jednotě bratrské a stavu městském, o sněmích a sporu českolehnickém.

I. - Začátky sporu mezi Ferdinandem I. a stavy českými r. 1546.

Úmysly cís. Karla V. v říši německé. Sněm obecný stavům českým ke dni 26. měs. července položený. O hotovosti zemské na témž sněmu zavřené. Jednání o smlouvu s Moricem. Fridrich saský a Filip heský do říšské klatby dáni. Psaní Fridrichovo k stavům českým. Pře Dobrolucká a Grinheimská. Přípravy královské k hotovosti zemské a odpor proti ní. Mustrování lidu krajského. Věci Jáchymovské a ležení u Kadaně. Smlouva mezi Ferdinandem a Moricem učiněna přes odpor stavu městského. O výpravě proti Fridrichovi. Trestání stavův nepovolných. Závěrečné poznamenání.

II. - Přípravy Ferdinanda I. k novému polnímu tažení proti Fridrichu saskému r. 1547.

Válečné prospěchy Jana Fridricha. Ferdinand I. obrací se k Pražanům a jiným etavům o pomoc. Odpovědi k tomu od stavův učiněné. Demokratický původ odporu proti králi. Mandát královský dne 19. ledna vydaný. Odpověď obcí Pražských. Král se znova pokouší, aby stavy k válce naklonil. Obecná nechuť proti onomu mandátu. Smrť králové Anny. Odpověď králova Pražanům. Příčina odporu stavovského v Čechách. Odjezd králův do Litoměřic a jednání tam.

III. - Odpor stavův proti politice královské

Neodhodlanost konšelských úřadů v Praze. Zmáhání se odporu v obcích Pražských a jednomyslnost jich. Přátelské snešení obcí Pražských a význam jeho. Žádost všech tří stavův za obecný sněm. Potupné písně na krále a císaře. Povaha odporu a další karakteristika smýšlení lidu. O přátelském snešení všech tří stavův proti mandátu královskému. Odpovědi královské v příčině sněmu a služebníkův dvorských. O pozůstalosti Štěp. Arnolta a o minci lehké. Vítězství Fridricha saského u Rochlice dne 2. března. Válečné přípravy Ferdinanda I. Poselství Hanuše Fridricha k Pražanům. Sjezd stavův o středopostí v Praze. Odpověď stavův Fridrichovi. O vzetí Jáchimova skrze lid saský. Další jednání stavův. Artikulové snesení přátelského. O hotovosti zemské a zřízených osobách. Úvaha o jednání stavův v středopostí.

IV. - Povaha odporu a marné pokusy o uklizení jeho.

O vtrhnutí lidu Moricova do Čech. Psaní a zlé domnění o témž vpádu. Příběh Žatecký. O Kašparu Pflukovi. Nedostatky ve správě věcí vojenských při stavích. O vojsku císařském. Zřízené osoby učiní některá opatření vojenská a hledají pomoci v ostatních zemích koruny české. Král vypraví ze Žlutic posly do Prahy. Výstražné listy k zřízeným osobám ze severních krajů. Marné jednání Fridrichovo o jednotu se stavy českými. O schůzích Kašpara Pfluka s Thumshirnem a s posly Fridrichovými. Zprávy o vojen. silách českých a Fridrichových. Ferdinand I. táhne k Chebu, kdež dne 6. dubna s Karlem V. se sjede. Odpověď Pražanů a zřízen. osob k poselství, ze Žlutic k nim vypravenému. Psaní královo a císařovo do krajův král. čes. Odpor obcí Pražských proti konšelům. Odpověď Pražanův k onomu psaní král. a cís. Marné snahy zříz. osob o narovnání sporu mezi císařem a Han. Fridrichem. Nové jednání téhož Fridricha o smlouvu se stavy čes. Výprava Karla V. z Chebu. Opatření Thumshirnovo a jiných vojevůdců proti němu. O rozmluvě Kaš. Pfluka s vůdci saskými v Slavkově. Thumshirn vezme Karlovy Vary, Chomútov a Červený Hrádek. Smutný stav Pflukův. Příčiny nerozhodného chování se zřízených osob.

V. - Po bitvě u Mühlberka vrátí se král do Čech a strojí se k pokoření stavův.

Sněm od stavův dne 18. dubna otevřen. Schůze v kolleji Karlově dne 20. dubna. Jednání o přistoupení nejv. úředníkův a soudcův zem. k snešení stavův. Nové poselství cís. a král. v Praze. Odpověď stavův k němu. Karakteristika stavův na sněmu shromážděných. Jednání Fridrichovo se stavy jednotlivých zemí. O vítězství Mühlberském a účinek jeho v Praze. Předešlá odpověd k císaři a králi změněna. Bouře z toho v Praze vzešlá. Cesta poslův k císaři a králi i nazpět do Prahy. Poselství cís. a král. v Praze. O těžkém stavu Kašp. Pfluka. O přednešení poslův cís. a král. a úvaha o něm. Přímluvy stavův v příčině téhož poselství. Přiznávací listové stavův při dskách uloženi. Nové poselství k císaři a králi. Král vraceje se do Čech, obešle některé stavy do Litoměřic. Mandát královský do krajův a proti Pflukovi. Záměry královy v Litoměřicích a jednání jeho zde se stavy. Hnutí z toho v Praze a těžký stav úřadů konšelských. Poslové Pražan v Litoměřicích. Král vyhledává pomoci vojenské u Morice a císaře. Korrespondence o to činěná. Řádění lidu královského v Litoměřicích. Martin Nosidlo. Dne 1. července vydá se král z Litoměřic do Prahy.

VI. - O pokutování stavův, jmenovitě měst královských.

Příjezd králův do Prahy dne 2. července. Zbouření lidu proti žoldnéřům královským. Poslové Pražan před králem na hradě. Jitření se lidu obecného proti úřadům konšelským. Poslání královské do měst Pražských. Král chystá se k potrestání Pražan a druhého poselství jich k sobě nepřipouští. O prostopášnosti lidu válečného. O zbouření z toho vzešlém v městech Pražských, zvláště dne 6.července. Nové poselství ku králi vypraveno. Lid znova se bouří proti konšelům. Po přípovědi královské upokojí se obce. Obeslání Pražan před krále k 8. dni měs. července. Soud královský nad nimi. Artikule, jež Pražané podniknouti musí. O statcích Pražanům skonfiskovaných. Žádosti jich za úlevu od krále odmrštěny. O obeslání jiných měst královských a některých stavův vyšších před soud královský. O těžkém stavu vězňův na hradě Pražském. Pokutování měst a další konfiskace statkův.

VII. - Politické, soudní a náboženské změny, jež Ferdinand I. po událostech r. 1547 v Čechách způsobil.

Krvavý sněm na hradě Pražském a snešení na něm učiněná. Pokutování některých ještě osob v městech Pražských. Kterak král se statky konfiskovanými naložil. O navracení některých privilegií, statkův zádušních a některého jiného zboží městského. Král obmezí samosprávu Pražan i jiných měst královských: o hejtmanském a rychtářském úřadě v městech Pražských a o rychtářství v ostatních městech královských. O Aktách Ferdinandových. Král odjede dne 10. října z Prahy do Augšpurku. Stav věcí v Praze po odjezdu jeho. O appellacích na hradě Pražském. Jednota bratří českých. Úvaha závěreční.

Příloha - Přátelské snešení stavův českých.

[Rukopis Sixta z Ottersdorfu v Mus. král. česk. list 197-219.]

Registřík - Jmena osob a míst.

A B C Č D E F G H Ch I J K L M N O P R Ř S Š T U V Z Ž

Předmluva

V dějinách českých 16. věku není zajisté osudnější doby nad r. 1547. Spor, který z náboženských a politických příčin mezi králem Ferdinandem I. a národem českým po delší již čas se byl připravoval, vyšel dotčeného léta neblahými událostmi v cizině na jevo a doveden jest ku konci pro národ velmi žalostnému. Jednak pro tuto důležitost, jednak i pro to, že zevrubnějším vypsáním dějin lépe nahlédnouti lze v povahu jejich kulturní, obrali jsme si onu dobu za předmět podrobného vzdělání historického. Užili jsme při tom kromě rukopisného díla Sixta z Ottersdorfu zvláště bohatého archivu zemského, napotom hojného materiálu, v Museum království českého, v archivu král. města Prahy, v Deskách zemských a jinde sebraného. Připomínajíce vděčně tyto prameny, nemůžeme spolu pominouti mlčením i nepoctivé lehkovážnosti, s jakou J. V. Zimmermann ve spise svém "Příběhové království českého za Ferdinanda I." o dějinách l. 1547 vypravuje. Celá práce jeho záležela v tom, že vypsal zhola části ze Sixta z Ottersdorfu a jiné z Akt Ferdinandových, Sixtova spisu co pramene nikdež ani nepoznamenav.

Pokud se nám podařilo, věrný obraz oněch dob podati, o tom nechť soudný čtenář rozhodne.

Jakožto příloha přidáno jest k tomuto spisu dosud nevytištěné "Přátelské snešení stavův českých" z r. 1547, poněvadž nejen s prací naší nemálo souvisí, nýbrž i celým svým a obsahem pro kulturní dějepis národu našeho velmi důležité jest.

Úvod.

Povaha dějin českých v 16. stol. před r. 1547.

O Jednotě bratrské a stavu městském, o sněmích a sporu českolehnickém.

Vznešená idea krále Jiřího z Poděbrad, upraviti stát český na základě obnovených řádů veřejných a pojistiti takto národu i politickonáboženskou svobodu i stálejší blahobyt, pochována jest zároveň s velikým původcem svým. Neboť za slabých panovníkův Jagellonských království české, kolísajíc se v stálých sporech, tu politických tu náboženských, vždy více klesalo nezřízeností poměrův veřejných a nedostatkem pevné vlády ústřední. V tomto neblahém stavu věcí nejlépe prospívaly dvě společnosti, jedna náboženská, druhá, politická, kteréžto během 1. polovice 16. věku pořád větší moci a platnosti v životě veřejném nabývaly. Míníme zde Jednotu českých bratří a stav městský.

Jednota bratrská, založivši své věroučení hlavně na spisech Petra Chelčického, hned s prvopočátku postavila se na půdu evangelického protestantismu, i vzbudila tím proti sobě odpor ostatních společností náboženských v Čechách, zejmena církve pod jednou a pod obojí. Vedle věroučení byly však ještě jiné vlastnosti, jimiž se bratří rozeznávali od protivníkův svých: jevilyť se při nich vedle přísné kázně též patrné snahy po zdokonalování života církevního či jakási perfektibilita, napotom zjevné řády demokratické a rozhodný směr ku křesťanství účinnému.

Hned záhy ukazovala Jednota důsledné snažení po stálém zlepšování svého učení a svých řádů, zbavujíc se ponenáhlu nejedněch ideí prvotního mistra svého, pokud prospěšné působení její obmezovaly a tudíž i vzrůstu jejímu nemálo vadily.

Přední v té příčině změny spůsobil nad jiné proslulý bratr Lukáš, jenž i důmyslem i učeností řídkou vynikaje, nejprvé uvedl v Jednotu princip pokroku a stálébo prospívání. Tak přijato s počátku od bratří známé učení Chelčického, že pravá církev Kristova nesnáší v sobě žádného násilí, bohatství a žádné moci. Ale když přese všecko pronásledování za krále Vladislava hlásili se k Jednotě lidé v úřadech postavení i bohatí zemané, zůstala větší strana Jednoty r. 1496, původem dotčeného Lukáše, na tom: že moc a bohatství samy sebou z Jednoty nevylučují, ač jestliže obého právě se užívá.

A když pak r. 1512 Johanka z Krajku, paní na Boleslavi Mladé, radila se starších bratrských, má-li panství svého opustiti či ho přece užívati: tu po některém uvážení odpovědíno jí od starších: aby v držení zvých statků zůstala, ale aby je rozumně a poctivě, podle navedení od bratří vydaného, spravovala, aby dle možnosti milost a milosrdenství nad chudými a nuznými činila i svým úředníkům činiti kázala, i aby jich před všelikou nemravností varovala.

Tolikéž nauka Chelčického o válčení v 16. století značně mírněna jest. Týž pokládal zajisté prolévání krve za hřích a ohavnost bez výminky, netoliko tomu, kdo mocí a pychem zdvihal se k útoku, ale i tomu, kdo mocí se bránil. Všecky bojovníky nazýval jen zprosta násilníky, vražedníky a p. Naproti tomu snesla se Jednota na počátku 16. století na tom, že válčení obranného dopouštěti se má.

I řemesla a kupectví, ježto zprvu, jak se zdá, naprosto zavrhovala se, uvolněna jsou od mnoha zákazův starších; dopouštíno jich s tou jediné výhradou, aby se vztahovala. jen na věci potřebné a užitečné, nikoli pak na takové, které by k rozkošem vedly a mravnosti na úkor býti mohly.

A jakož u věcech hmotných tak i v příčině prospěchův duševních táž snaha po zdokonalení se jevila. Za prvních dob Jednoty dbáno jen o pěstování přísné mravnosti a opravdové nábožnosti: vyššího vzdělání tehdáž si bratří hrubě nevšímali. Teprva skrze bratra Lukáše v tom znamenitý obrat učiněn jest; bratří zajisté přijavše zásady jeho o potřebě vzdělanosti pro Jednotu, stali se již v první polovici 16. věku předními pěstovateli vzdělanosti vědecké a hlavními šiřiteli osvěty v lidu.

Neméně důležitým konečně důkazem, kterak bratří o zdokonalení svých řádů pečovali, vidí se nám býti také ty mnohé, často velmi obtížné cesty a poselství za hranice, kteréž bratří jediné k tomu konci před se brali, aby přesvědčili se, zdali by někde v cizích zemích nenalezlo se společnosti náboženské, jejížto učení by bylo dokonalejší bratrského, a dle kteréž by oni také zřízení své Jednoty poopraviti mohli. Zvláště když nové učení Luterem kázáno, bratří nejedno poselství k němu vyslali, jmenovitě r. 1540 a 1542, v kterýchžto letech s ním domlouval se ve jmenu Jednoty sám Augusta. Luter prý nemálo obdivoval se přísné kázni a mravopočestnosti bratrské řka, že by mu těžko bylo, ji u svých vyznavačů zavésti.

O kterýchžto vyjednáváních s protestantismem německým čteme v dekretech bratrských z r. 1546 takto: že jsou bratří jakož prvé, tak i tehdáž vždy hledali, zda by jim možno bylo nalézti co lepšího kromě Jednoty, a "poněvadž toho času učení luterianské v Němcích slavně se před očima mnohých stkvělo, tedy že se i jim některým učení dokonalejší a světlejší býti zdálo; ale v prodlenějším čase i skrze skutečné zkušení že poznáno jest od nich, že víc blesku v slavných výmluvnostech slov a v sladkých lahodách řečí bylo, nežli celost a dokonalost pravdy."

Jinde pak v týchž sněmích stojí tak psáno: "Ne tak domácích věcí velebíme, jako bychom bez nedostatku byli, nýbrž k nedospělostem se známe napravovati hotovost máme i slibujeme. Aniž též toho tupíme, co pán bůh jinde dobrého dělá a má, ale příčinu sobě dáváme k ohledávání obojího, a což by i tam dobrého nalezeno bylo, aby společným úsudkem ohledáno a přijato bylo, a to proto, abychom byli pravá a řádná Jednota, ne jako kněží, kteří toho i onoho se chápají."

Co se pak demokratické povahy Jednoty bratrské týká, tuť spatřovati lze i v učení i v zřízení jejím.

Bratří vzavše počátek ze samého lidu a z učitelův, pokorou a prostou myslí nad jiné vynikavších, stálý zřetel měli k stavu prvotního křesťanstva, čímž také vedeni byli k zásadám a řádům demokratickým, které pak s neobyčejnou důsledností na rozmanité poměry života pospolitého obraceli. Hojné toho důkazy nalézají se též v dekretech bratrských. Tak obsahují zprávu o tom, jak urození a páni k svým poddaným chovati se mají, v niž toto se praví: "Aby urození nevyvyšovali se urozením v mysli své nad neurozené; aby pravého urození hledali v šlechetnosti k správě a k službě lidu poddanému; aby urození své ne rouchem a prázdností, ale ctností, mravy, poctivostí a prací o dobré své i bližních ozdobovali; aby povinnost svou vlastní znali, že je proto bůh nad poddanými ustavil, aby mu při nich sloužili, aby křivdy jim nečinili ani dopouštěli a břemena dolů tisknoucí na ně neskládali; dále aby nuzným milost činili a jim pomáhala, aby se tito živiti mohli. Konečně aby pro svou spravedlnost ukrutnosti neprovodili nad těmi, jenž k ní státi nemohou, jako v daních neb robotách."

A o správcích zemských zní dekret bratrský takto: "aby se urozením nepovyšovali nad lidi, ale znali se přirozením rovni a povahou sluhy jich; aby věděli, že mají sloužiti a služebníci a dobrodinci lidu býti a v úřadech věrnou práci vésti, moci své k užitku poddaných požívati a žádné křivdy nečiniti aniž, pokud slušné, dopouštěti."

Těm pak, kdož na vojnu jíti měli, uloženo: "aby, pokud nejvíce možné, vojny se varovali, zvláště když jest pře toho, kdož k vojně volá, nespravedlivá a neslušná, jako pýcha toliko neb lakomá žádost, zlost, ukrutnost, křivda aneb věc duchovní, poněvadž křesťan nemá býti pomocník nepravosti pod příčinou neb záminkou spravedlivosti."

Avšak nejen v učení, nýbrž i v celém zřízení Jednoty jevil se ráz demokratický; následovalať v tom synodalního řádu první církrve křesťanské. Všecka moc nalézala se v synodě či v obecném sněmu, k němuž jednotliví sborové posly své vysílali. Týž sněm zvolil z prostředku svého tak řečenou radu úzkou, opatřiv ji náležitou mocí výkonnou. Ku kteréžto radě náleželi též ode všeho kněžstva zvolení biskupové neb starší pro jednotlivé kraje. Těm podřízeni byli kněží a jahnové, kteréž úzká rada přímo z lidu jmenovala. Celá pak Jednota dělila se v každém kraji na sbory, jež spravovalo kněžstvo. Kromě toho ustanoveni jsou nad každým sborem tak řečení bratří - pomocníci, jejichž povinností bylo, bratřím v rozličných případnostech života společenského a občanského radou a skutkem pomáhati. Uloženo jim: aby nejméně jednou ve čtvrt létě osady bratrské procházeli, poptávajíce se na zachovávání pokoje, řádův a obyčejův dobrých i ctného obcování; aby půtky a různice zjevně srovnávali a vyslyšíce při z obou stran, smluvou přátelskou srovnati je hleděli; aby radili bratřím při kupování rolí, domův, statkův a p. Při poručenstvích raditi měli, aby bylo při nemocných všecko v čas a rozumně i zjevně podle řádu a podle obyčeje obce opatřeno, aby potom nebylo zmatkův; dále přihlížeti měli k poručníkům, aby opatřovali vdovy a sirotky. Tolikéž měli onino bratří - pomocníci lidu obecnému radni a pomocni býti v potřebách úředních, zejmena u věcech soudních, konšelům pak v rozšafné správě obecní.

V kterýchžto ustanoveních ráz demokratický patrně znamenati jest.

A že posléz i účinné či praktické křesťanství karakterisovalo veškeren život Jednoty bratrské, tomu vyrozuměti lze též z dekretův již výše položených. Spatřuje se v nich, že zásady rovnosti a bratrského ve spolek se podporování nejevily se jen v řádech církevních, nýbrž že pronikaly i všecken občanský život Jednoty. Týž duch bratrský nalézá se i v jiných nařízeních, jež dána byla rychtářům, konšelům, kupcům, řemeslníkům, hospodářům, řečníkům, svědkům a.j.6.1 Z toho viděti jest, že členové Jednoty žili pospolu v duchu lásky a v účinném sobě posluhování, nazyvajíce se právem bratřími a sestrami mezi sebou.

Již povaha Jednoty, jak jsme ji dle svědectví hodnověrných krátce naznačili, vedla přirozeným spůsobem k tomu, že učení její rychle se šířilo, zvláště mezi lidem obecným. Avšak i stav utrakvismu, nejrozšířenější společnosti náboženské v Čechách, nemálo přispíval k stálému zmáhání se Jednoty bratrské v první polovici 16. století.

Utrakvismus, nemoha nikrerak dosíci papežského stvrzení svých kompaktat, nedospěl k potřebné samostatnosti církevní, a kolísaje se z opportunity mezi katolicismem a tak řečenými církvemi evangelickými, pozbyl posléze své prvotní povahy, až uvázl v pouhém formalismu. Ouplná stagnace a přirozený následek její všeobecná nezřízenost mravů v obecenstvu i v kněžstvu, jež pro nedostatek biskupův utrakvistických všelijak sháněti se musilo, byly karakteristické znaky utrakvismu hned v 1. polovici 16. století. Ještě r. 1543 stěžovala si strana pod obojí u krále, že se jí těžkosti a překážky v svěcení kněžstva dějí od biskupův katolických, a že již ani v Benátkách (v Italii) kněžstva utrakvistického světiti nedopouštějí; i žádali tedy krále, aby skrze biskupa Olomouckého žákovstva pod obojí světiti kázal aneb jim biskupa sobě voliti dal. Král sice slíbil, že je v tom dle možností opatří, ale k žádostem oněm že svoliti nemůže, poněvadž to věc nová a prvé nebývalá byla.

A kterak obecná mravnost vůčihledě klesala při takové nezřízenosti, toho světlým jsou důkazem důtklivé stížnosti, kteréž za příčinou rozpustilosti a nekázně i kněžstva i obecného lidu na sněmích nenstále se ozývaly. A vady tyto v hlavní náboženské společnosti v Čechách vniknutím protestantismu do této zelně nikterak se neumenšovaly, nýbrž spíše zveličovaly se. Neboť právě po roce 1530 přicházejí mnohem častěji dotčené stížnosti va sněmích zemských, ano nejednou častěji naříkáno, že sami stavové vyšší prostopášností svou poddaným zlý příklad dávají, a nepořádných kněží že se zastávají, tak že tito ve své neposlušnosti sami se proti svým představeným rotí a jich poslouchati nechtějí. Avšak stížnosti a výstrahy takové k žádoucímu konci nevedly, pročež opakovány jsou na sněmích, a to vždy důtklivěji, až do r. 1546.

I bylo tedy zcela přirozeno, že zvedenost mravův a zřírenost života veřejného i soukromého, jakážto mezi bratřími panovala, přiváděla k nim množství lidí takových, jenžto citů nábožných nepozbyvše, v klesajícím utrakvismu mravné podstaty a útěchy nenalézali.

Zdá se nám však, že Jednotě bratrské, ježto bez toho v lidu selském původ svůj vzala, nemálo také prospívalo zmáhající se poddanství, nakloňujíc jí poddaný lid, hledající útočiště v neblahém stavu svém v společnosti, jejíž zřízení záleželo na bratrství, a jejíž předním zákonem bylo účinné pomáhání bližnímu7.1.

Z takových příčin šířila se Jednota do r. 1547 v Čechách velmi silně. Obce se sbory bratrskými táhly se od Klášterce nedaleko jihozápadních hranic bavorských až na severovýchod k Broumovu, od Hluboké a Tábora až k Teplici a Mostu. V největším však počtu přebývali bratří po krajích jihozápadních a severovýchodních. Četné obce bratrské byly v kraji Prachynském, jako v Štěkni, Vodňanech, Písku a j. A v celém pak položení, jež ohraničeno jest Landškronem a Mladou Boleslaví, Kutnou Horou a Broumovem, tedy v kraji Pardubickém, Hradeckém, Jičínském a Boleslavském, nenalézalo se ani jednoho důležitějšího města, aby nebylo mělo větší neb menší sbor bratrský, k němuž i po městečkách a vesnicích okolních drahně přátel a vyznavačův náleželo. Byliť sborové v Skutči, Landškroně, Vysokém Mýtě, Chrudimi, Kutné Hoře, Chocni, Litomyšli, Kostelci a Brandýse nad Orlicí, Žamberce, Kunwaldě, Rychnově, Potenšteině, Novém Městě nad Metují, Králové Hradci, Jaroměři, Krčíně, Bydžově, Nimburce, Brandýse nad Labem, Mladé Boleslavi, Turnově, Bělé a j.8.1 Páni Kostkové, Pernšteinští a Krajířové byli přední ochráncové a příznivci bratrské Jednoty v dotčených krajích. Vůbec nejznamenitější pokrok v Jednotě učiněn, když se k bratřím hlásiti začínali členové ze stavův vyšších; zejmena veliké podivení po celé zemi povstalo, když 26. září 1530 několik mocnějších pánů k Jednotě přistoupilo, totiž: Konrad z Krajku, Fridrich z Donína, Jan Křinecký, Arnošt Jilemnický a Burian Špetle z Janovic.

A vedle těchto prospěchův zevnějších stejnou měrou šířila se i vzdělanost v Jednotě, tu dobrými školami, tu zase četnými tiskárnami; a mezi staršími Jednoty nalézalo se drahně mužův, učeností i důmyslem na slovo vzatých. Vůbec objevil se nesmírný rozdíl v Jednotě, jakáž byla za času zakladatele svého bratra Řehoře, a jakouž se býti ukázala krátce před r. 1547, kdež ji spravoval přední starší a biskup její Jan Augusta.

Ze všeho, což dosavad o Jednotě bratrské povědíno, snadno vyrozuměti lze, že celá povaha její byla pravým anachronismem na 16. století, kdež předkem jen takové idey průchodu nabývaly, jimž fysická moc k vítězství dopomohla; jmenovitě pak příčila se Jednota naprosto i náboženským i politickým zásadám krále Ferdinanda I., a rychlý vzrůst její ukázal se býti nemalou překážkou záměrů jeho, k přísné unifikaci náboženské i politické v Čechách směřujícím. V jakém opovržení Ferdinand Jednotu bratrskou měl, o tom svědčí mimo jiné i jeden příběh z r. 1535.

Téhož zajisté léta vypraveni jsou do Vídně poslové Jednoty, majíce králi konfessi bratrskou podati. Když pak v měsíci listopadu Konrad Krajíř u Ferdinanda slyšení měl, promluvil týž k němu velmi prudce v rozum ten: že sám čert je na tu víru navedl, že však on král nebude jim déle toho kejklířství trpěti, byť i měl své hrdlo na to dáti.

Tenkrát ovšem ještě nenadešla doba k tomu příznivá, aby král hned hrozbu svou byl mohl vykonati; vyčkal tedy času až po událostech r. 1547.

Vedle Jednoty bratrské zkvétala týmž časem i jiná společnost v národě českém, byl to stav městský. Týž zrušiv během 15. století ve středu svém bývalou skrze německé osadníky zavedenou privilegovanost a oligarchickou vládu zámožných patriciův, a pojav v sebe čilé živly nižšího měšťanstva a řemeslnictva českého, znárodněl naprosto, i stal se hned začátkem 16. věku mocným politickým činitelem v národě českém.

Hned roku 1500, když stavové vyšší, panský a rytířský, vydáním tak řečeného Vladislavova zřízení zemského prakticky provésti chtěli zákonník, dle něhož jen vyšší dva stavové svobodnými býti měli, ale ostatní třídy obyvatelstva jen k služebnosti určeny: tuť politická moc a platnost stavu městského naproti pánům a rytiřům v znamenité míře ukázala se. Obce všech královských měst země české u velikou jednotu politickou se spojivše, učinily mezi sebou zápis a závazek, že, vyjmouc krále, proti každému, kdož by koli co začínati chtěl proti jejich svobodám, právům, řádům a starodávním chvalitebným zvyklostem, sobě radny a pomocny býti chtějí. Byli pak to: Staré i Nové město Pražské, Kutná Hora, Hradec Králové, Žatec, Plzeň, Litoměřice, Kouřim, Budějovice, Louny, Klatovy, Chrudim, Tábor, Čáslav, Nimburk, Stříbro, Domažlice, Sušice, Vysoké Mýto, Most, Kadaň, Ústí nad Labem, Jaroměř, Dvůr Králové, Písek, Vodňany, Brod Český, Kolín, Mělník, Slané, Beroun a Polička. Postavivše se takto v rozhodný odpor proti přepychu vyšších stavův, stálý boj s nimi vedli, až posléze všecky tyto rozbroje státnickým věhlasem a vlasteneckým duchem slavného českého pána Viléma z Pernšteina aspoň poněkud narovnány byly smlouvou Svatováclavskou, roku 1517 mezi vyššími a stavem městským uzavřenou. Kterýmžto mírem stalo se nejprv určité rozdělení a vyměření příslušnosti soudní, jak soudův zemských tak i městských: obnovena totiž zásada, již za Karla IV. vynešená, že každý měl svým právem souzen býti, šlechtici a zemané zemským a měšťané městským, tak že odtud soudnictví měst skrze šlechtický soud zemský dále obmezováno býti nemělo. Tolikéž i berně na zaplacení královských dluhův na sněmě tehdejším povolena jest ode všech stavův hez výminky, a to dle stejného rozdělení, tak že i v té příčině stavům vyšším žádné přednosti nedovoleno. A i v jiných věcech jistá všech tří stavův rovnoprávnost za pravidlo přijata.

Tou měrou uveden v organismus státu českého prostřední stav v té spůsobě, že mohl odtud prospěšnou rovnováhu tvořiti mezi vyššími stavy a lidem poddaným i mezi králem a ostatním národem, zabraňuje jak aristokratické oligarchii tak královskému absolutismu v koruně české.

Stav městský, nabyv dotčenou smlouvou žádoucí oprávněnosti, užíval té své moci v skutku nejen k sesílení stavu svého, ale i k obecnému dobrému království českého, zejmena k skrocování sobeckých záměrův vyšší šlechty, pokud na úplné oslabení moci královské směřovaly, a posléze i k hájení prospěchův poddaného lidu sedlského.

Povahu svých úmyslův a snah stav městský vyjádřil v zvláštním manifestu již r. 1513, kdež výslovně mezi jiným stojí: "Žádáme, aby se zemské právo (šlechtické) na nás a stavu našeho zvláštnosti víc nic než potud, pokud jsme je podnikli, nevztahovalo, též i při našich právích, svobodách i starodávních dobrých zvyklostech abychom tak, jakž od starodávna nám jsou vysazena, vyměřena i stvrzena, byli od každého a povinnosti a spravedlnosti zachováni ... Bůh, kterýž srdce lidská znáti ráčí, nám svědek jest, že z žádného pychu, z žádné zpurné mysli, ani z které vůle zlé v to (v ten sjezd a v tu jednotu stavu městského) jeme se nedali; nebo nám poctivost a důstojenství jednoho každého stavu k mysli jest, a rádi se k jednomu každému vedle povahy jeho zachováváme a zachovati chceme, zvláště že nám věc nevědoma není, že jeden stav žádný sám sobě dosti učiniti ani sebou toliko státi nemůže, ale druhému jsa na pomoc. A všichni vespolek to u sebe míti mají, aby, ve společné jednotě stojíce, k obecnému dobrému, kteréž všem spolu náleží, prohlédali, a ty zřízenosti mezi sebou míti mají, kteréž jsou mezi nimi v koruně této od starodávna vyměřeny. Kdyby stav stavu neutiskal, a kdyby práva stará novým nálezům a nedávno zamýšleným nepostupovala, nebylo by různic žádných. Věc jest jistá, že skrze tu překážku, když se kterémukoli stavu na jeho spravedlivosti újma děje, musí obecné dobré den ode dne hynouti; a jako nebezpečná věc jest, brzce a spěšně právo ustanoviti, tak jest mnohem nebezpečnější dávno a dobře ustanovené a zkušené právo měniti a zdvihati."11.1

Poslední místo předkem čelilo proti vyšším stavům, kteřížto všecka práva zemská k sobě potáhnouti chtěli.

Neméně horlivosti a péče o blaho země dával městský stav na jevo při častých sporech o dluhy královské. Kdykoliv o ně jednáno na obecných sněmích, jako r. 1515, 1520 a 1523, pokaždé zastávala města prospěch celého království. Vidouce zajisté, kterak přese všecky oběti země počet dluhův královských se množil a zámkové královští jeden po druhém zastavováni byli, při tom pak že přisluhování spravedlností vázlo, spojili se města s některými pány a rytíři, o to ustavičně stojíce, aby všemu království veřejně na sněmu podrobný počet učiněn byl ze všech berní, na královské dluhy svolených a přijatých, i aby se změnilo veškeré ústrojí administrace zemské.11.2

V kterémžto snažení neustáli, až posléze r. 1523 aspoň v jisté míře dosáhli úmyslu svého. Byliť na sněmě toho roku všickni úředníci zemští, na jejichž libovolnou vládu odevšad v národě naříkáno, skrze krále Ludvíka propuštěni, správa zemská zlepšena a moc královská opět obnovena, v čemž vlastenci čeští odedávna hledali jediného prostředku k napravení všeho zlého a všech neřádův v zemi. Kterýžto příznivý obrat hlavně stavem městským spůsoben jest.

Co se posléze týká interessův lidu poddaného, tuť města nejednou odpověděla se pánům a rytířstvu, že poddaných lidí sběhlých, kteří by k městům se obrátili, vydávati nebudou; tolikéž i jinak připovídali poddaným pomoci proti stavům vyšším. A když napotom r. 1520 města od pánův nové křivdy a bezpráví snášeti musela, když se jim od škůdcův a odpovědníkův zemských rozličné škody a protivenství dály, aniž by správcové zemští tomu byli bránili: tu sedláci k městům valně přistupujíce, jim se přikazovali, a věru kdyby byla města všecky přijímala, kteří se jim proti pánům svým nabízeli, nebylo by, jak současný svědek dokládá, pro tyto brzy ani žádných poddaných pozbylo.12.1

I za Ferdinanda I. stav městský náležitě zkvétal, zvlášť obchodem i jinými živnostmi, tak že města královská velkým jměním vládla. Ale tato moc stavu městského viděla se býti králi nebezpečnou v založení pevné vlády, kteroužto nade všemi stavy království českého provésti obmýšlel. Pročež užil různic, jež hned při začátku vlády jeho mezi stranou protestantskou či Hlavsovou a mezi stranou podobojí či Paškovou v Praze panovaly, k tomu, aby předkem moc hlavního města Prahy, jež od počátku 16. století v čelo velikého spolku městského stála, jistou měrou obmezil. Zrušiv zajisté r. 1528 jednotu mezi Starým a Novým městem, kterouž obě tyto obce pro větší svornost r. 1518 uzavřely, dosadil místo dosavadního společného úřadu konšelského v každém městě opět konšely zvláštní, a spolu městům Pražským ohlásiti dal, aby o tu jednotu na časy budoucí více nestáli, a kdož by dále se o ni zasazovati aneb k ní raditi chtěl, takový aby statek i hrdlo ztratil12.2. Tolikéž král poručil, aby odtud žádná shromáždění obce veliké se neodbývala bez povolení královského. Kterýžto zákaz brzo potom král i na ostatní města královská rozšířil.

Tím ovšem hluboko zasáhl do zřízení obecního a obmezil svobody městské, pozapomenuv při tom na přísahu stavům při korunování učiněnou, že je všecky i jeduoho každého při jich právech a svobodách zachovávati chce. Od té chvíle vynasnažoval se Ferdinand i rozličným jiným spůsobem o povznešení moci královské nad městy, ježto i na sněmích se mu nejednou na odpor postavila k obraně svých práv. Nejostřejší, pokud nám známo, v té příčině hlas pronešen od stavu městského na sněmu dne 14. března roku 1541. Mělo se tehdáž, jakož obyčejně v ty časy bývalo, jednati o pomoc proti Turkům. Ale stav městský s rytířstvem opřel se tomu, nechtěje se dáti dříve do žádného jednání, dokud by sněm, l. 1540 při čase sv. Fabiana a Šebestiana odbývaný, nebyl z desk zemských, jakožto sněm nepořádný vymazán, protože rytířský stav žádných obsílacích listův nedostal a tudy, aby týž sněm od krále položen byl, ani nic nevěděl; co se pak relatorův k deskám zemským tkne, tu z městského stavu žádných ani nebylo zapsáno, z rytířstva pak někteří ani při tom nebyvše, za relatory zapsáni jsou. Čehož že před tím nikdy nebývalo.

I doložili při tom Pražané: že taková jednání roztržitá k nevolem vedou, i že jest strach i nebezpečenství, aby takové věci něco horšího v království českém - čehož že oni dále vykládati nechtějí - nezbudily a nepřinesly.

Ale král odpověděl, že by to jen zmatky spůsobilo, kdyby se sněmovní snešení do desk vepsané mělo zrušiti, a neučinil po žádosti jich13.1.

Taková odpověď jakož i ostatní kroky, jež dosud král naproti městům učinil, nemohla v nich žádné důvěry vzbuzovati v konečné úmysly jeho; spíše to přesvědčení zmáhalo se, že mu jde o větší vždy obmezování svobod zemských a stavu městského. Ale města, nebyvše na sněmích zemských v opposici své od stavův vyšších, zejmena od panského, náležitě podporována, stížnostem svým průchodu zjednati nemohla, ano nejednou, vidouce nezbytí od dalšího odporu proti králi upustila.

Vůbec odbývali se tehdáž sněmové takovým spůsobem, že opposice, objevila-li se která z počátku, znenáhla se ututlala. Jednaloť se s každým stavem o sobě. Nejprvé se stavem panským, který ochotně svoloval králi ke všem, aspoň ti, kdož na sněmy se dostavili. Stav rytířský býval poněkud méně povolný; avšak ustavičným domlouváním pánův, předkem nejvyšších úředníkův a soudcův zemských, po jednom neb po druhém dni k povolnosti přiveden býval. V stavu městském přední ovšem slovo měli Pražané. Ti slyšíce o rozličných pletichách při stavích vyšších, a že tito k žádostem královým svolili, opřeli se s počátku, žádajíce za prodlení, aby o věcech náležité rozmluvení a poradu míti mohli. Tu však nejv. úředníci královští jakož i jiné osoby ze stavův vyšších i hned na stav městský čelili a žalovali kráii, že se jednání sněmovní jediné stavem městským, zejmena Pražany, rozchází, popouzejíce takto krále proti městům. Král pak pro Pražany a jiná města poslav, tu k nim důtklivě domlouval: že, majíce býti v potřebách jeho prvními, jen překážky mu činí. A někdy v dobrotě jim takové jich jednání vytýkal, někdy rozličnými pohrůžkami je k svolení nutil, tak že poslové měst, "jsouce každého sněmu mezi dvěma žernovy, králem a obcemi svými", k sněmu konečně přece přistoupili. Nechť činili jakkoliv, na všecky strany činily se jim těžkosti: když nesvolili, hněv královský stihl je; pakli svolili, vzbudili nenávist obecného lidu.

O sněmích tehdejších podává dále Sixt tento žalostný obraz: "Sněmové obecní, kteříž v podstatě od stavův v společném shromáždění držáni bývali, již k tomu jsou přivedeni, aby je dva nebo tři zavírali, a to ještě tak, že je král s radou svou německou a vlaskou rozváží, zformuje a, co by nelibého bylo, zpřetrhuje; sic jinak nic, ovšem pak aby stavové moc a svobodu jako prvé míti mohli, o něco dobrého a království tomuto potřebného se svolovati, tak že již tím a takovým neřádem k tomu jest přišlo, že od mnoha let a hned téměř za kralování jeho (Ferdinanda I.) žádného sněmu po všech dskách se nenajde, aby který o obecné dobré držán a zavřín měl býti, než toliko o berně, šacuňky a jiné pomoci královské."

"A jestliže jsou pak byli kdy přimíšeni kteří artikulové obecní k artikulům královským, ti nikdyž k vykonání svému jsou nepřišli. Neb král toho dopouštěti nechtěl, aby prvé jaké rozjímání o artikule obecní bývalo, lečby prvé artikulové od něho k vyřízení podaní, na místě postatveni byli. Ti pak, když sou se měšcův dotýkali, nemohli sou pro odpor lidí, jenžto častými berněmi souženi byli, rychle k vyřízení přicházeti, tak že mnohokráte jednání sněmovní za 5, za 6 i více neděl protahovati sou se musila. A v tom času osoby ze stavův vyšších chudější a upřímnější, vioouce, co se děje, a nemohouce mnohdykráte takovému neřádu se dívati, také nemajíce nač tráviti, k svým statečkům musili se domův navracovati ..."

"Když pak dotčené osoby z vyšších stavův odjely, tu král své artikule s ouředníky i s náhončími svými zavíral, relatorův z ledajakých flutek a řečníkův, čehož za starých časův dopouštěno nebylo, nadělal a tak ten milý sněm svůj zapsati dskami zemskými rozkázal. Za času toho málo dobrých a upřímých lidí na sněmy obecné jezdilo, protože jich přímluvy užitečné málo vážily. A pakli jest který, ač velmi nečasto, o dobré obecné přece kdy chtěl se zasaditi, hned co z trouby vrabčík byl s větvičky sražen i vzat hned prý na závazek, že jest něco proti JMK. a na ublížení důstojenství JM. před sebe bral. Ten umlkl a jiný příkladem jeho o to se nepokoušel. Pakli byl podstatnější, úřadem nějakým ústa, aby více nemluvila, jemu zacpali a na zamčenou mu dali ..."

"A co pak takto dskami zemskými zapsáno, zformováno, přidáno a ujato bylo, to všickni bez všelikých výmluv podnikati musili; neboť v obesláních sněmovních vždycky od krále ta slova se dostavovala: "Jestli že by kteří na sněm nepřijeli, že nicméně ti, kteří se sejdou, jednati a zavírati moci budou; čemuž že pak všickni i ti, kieří by doma zůstali, dosti činiti povinni budou15.1".

Avšak přes tento podivný spůsob sněmování ozývali se někdy hlasové opposiční; jakož to vysvítá ze sněmu r. 1541 výše dotčeného, kdež rytířstvo a města nejen za vymazání předešlého sněmu jakož nepořádně odbývaného žádali, ale i za to prosili, aby král nový sněm rozepsal, na němž by za osobní přítomnosti jeho předkem stížnosti stavův a obecné dobré jednati se mohlo. Neboť po delší čas na sněmích výhradně o berních a o pomoci proti Turkům jednáno, potřeby pak zemské ustavičně odkládány jsou.

Ještě častěji bylo slyšeti rozličné žádosti stavův ku králi na sněmích po shoření desk zemských, jež stalo se dne 2. června 1541. Po tomto neštěstí celého národu stavové opět a opět vznášeli na krále prosby, aby při vyzdvižení nových desk i hned přistoupilo se také k registrování svobod zemských, i aby napotom jedna registra králi a druhá, stavům při dskách schována byla; ku kterémužto konci teprv někde r. 1544 jisté osoby jmenovány jsou. Avšak potom, jak se zdá, k práci své se nescházely; neboť na sněmích nejednou opětovali stavové žádost svou, aby osoby k registrování svobod zemských jmenované přece se na hradě Praž. sjely a. dříve be nerozjížděly, pokud by věci jim uložené nedokonaly. Toto konečné snešení stalo se zejmena r. 1545 na sněmu tříkrálovém, kdež i v příčině sněmův to uzavřeno: aby každý sněm, nežli se vůbec čísti a do desk zemských vpisovati bude, třikrát na čisto opsán byl, jednou pro krále, podruhě pro stavy, z třetího pak opisu aby čteno bylo; po relaci pak aby hned ve dsky zemské se vložil, a to v přítomnosti všech úředníkův menších, kteří by na ten čas v Praze byli.

V kterémžto snešení patrnou nedůvěru spatřovati jest v příčině správnosti sněmův; chtěliť zajisté tím stavové zabrániti toho, aby sněmové po snešení jich nijak měněni nebyli a zcela správně do desk zemských se dostali.

Vůbec byl, jak z mnohých svědectví souditi lze, sněm tříkrálový r. 1545 v nejednom ohledu důležitý pro věci zemské: jednánoť v něm i o konečné vtělení privilegií zemských do desk a pak o odbývání sjezdův krajských. Ale všecky tyto články v královské odpovědi tak, jako dosud, odloženy jsou; a tak se stalo i na sněmu, r. 1546 v úterý po sv. Jakubu odbývaném.

Podle výše již vyloženého spůsobu, jakýž se na sněmích za oněch dob zachovával, jest věru na bíledni, že takový nezdar jednání sněmovního předkem jest přičísti nedostatku solidárnosti a jednomyslnosti, jakýž se ode dávna již jevil v opposici stavův českých, zejmena vyšších. Pozbyvše bývalé statečnosti vlastenecké u věcech zemských aspoň u veliké míře a odděleni jsouce tu spory náboženskými, tu prospěchy stavovskými jedni ode druhých, k jednomyslné a důsledné opposici proti Ferdinandovi I. nedospěli, tak že zvláště mezi pány a rytířstvem agitace služebníkův královských měla pole nejvolnější. Nejjasnějším toho nám důkazem býti se vidí právě revers, který stavové na sněmu r. 1545 o nanebevzetí panny Marie od sebe dali, jímž k žádosti králově přímo prohlásili, že král nikoli svobodnou volbou, nýbrž právem dědičným trůnu českého dosáhl.

Než přes tuto povolnost stavův král lehce nevážil častého odporu královských měst, jejichž hmotné prostředky i politická moc ustavičným nebezpečenstvím hrozila panovnickým snahám jeho. Pročež nepřestával vedle Jednoty bratrské stav městský pokládati za předního odpůrce svého. Neshledával v nich dokonce živlův, jež panovníkovi toliko opatrně a rozšafně spravovati sluší, aby se nedali na cesty nebezpečné; ale spatřoval v nich zárodky budoucích nepořádkův a nebezpečných převratův náboženských i politických. A proto vykázaly mu i náboženské přesvědčení i absolutistické úmysly jeho snadno ty cesty, na něž nastoupiti měl proti oněm dvěma společnostem v království českém.

Ale Ferdinand I., jakkoli panovník vůle odhodlané, měl při sobě i potřebnou opatrnost státnickou; nepředbíhaje tedy dějin, vyčkával času příhodného k pokoření odporných mu živlův v Čechách.

Než však nadešla osudná tato doba, udál se v státu českém příběh, v němž žádosti královy i celého národa ještě jednou, a to naposled před osudným rokem 1547. svorně se snesly.

Po některý totiž čas trval již spor mezi stavy českými a knížaty Lehnickými, kteřížto na škodu koruny české s knížaty braniborskými smlouvu učinili, dle níž z obou knížectví to, jehož mužští dědicové by dříve vymřeli, dědicům druhého rodu připadnouti mělo. Věc týkala se patrně celitosti koruny české; i položil tedy Ferdinand stranám konečně rok do Vratislavi ke dni 19. měs. dubna 1546, k němuž vedle poselství stavův vyšších také zvláštní poslové stavu městského vypraveni byli. Při kterémžto roku král učinil nález ten: že knížata Lehnická dotčenou smlouvu, na porušení koruny české uzavřenou, zrušiti mají18.1.

Tento soud královský ve Vratislavi byl poslední skutek Ferdinandův v koruně české před osudnějšími událostmi r. 1546 a 1547. Neboť ještě r. 1546 dostoupil nábožensko-politický spor mezi protestantskými knížaty v říši německé a mezi císařem Karlem V. takové míry, že zplanul konečně v otevřenou válku, v níž Ferdinand I. jakožto bratr císařův přímé účastenství maje, octnul se v zjevném odporu proti vůli stavův a vší obce království českého. Spor z toho vzešlý dokonal r. 1547 tak řečeným sněmem krvavým i jinými pohromami, jež těžce stihnuvše Jednotu bratrskou i stav městský hluboce zasáhly do života národu českého.

Poznámky

ke straně 6

6.1 Výbor z lit. čes. II. 1395-1442 a Dekrety bratrské.

ke straně 7

7.1 Viz rozpravu naši o bratřích v Časop. Mus. 1869 str. 72.

ke straně 8

8.1 Gindely, Geschichte der böhm. Brüder I. str. 93.

8.2 Tamtéž str. 234.

ke straně 11

11.1 Palackého Dějiny V. str. 228 a 229.

11.2 Tamtéž V. str, 419.

ke straně 12

12.1 Palacký, Dějiny V. str. 332.

12.2 Život M. Jana Paška od V. Tomka. Časop. Česk. Mus. 1844.

ke straně 13

13.1 Sněmy, rukop. knihovny Lobk. a zem. arch. v Praze.

ke straně 15

15.1 Rukopis Sixtův v Museum fol. 339. V též věci dokládá se Sixt svědectví také Jana Leskovce na Kamenici.

ke straně 18

18.1 Viz rozpravu naši v Časop. Mus. 1868 sv. 2.

I.

Začátky sporu mezi Ferdinandem I. a stavy českými r. 1546.

Úmysly cís. Karla V. v říši německé. Sněm obecný stavům českým ke dni 26. měs. července položený. O hotovosti zemské na témž sněmu zavřené. Jednání o smlouvu s Moricem. Fridrich saský a Filip heský do říšské klatby dáni. Psaní Fridrichovo k stavům českým. Pře Dobrolucká a Grinheimská. Přípravy královské k hotovosti zemské a odpor proti ní. Mustrování lidu krajského. Věci Jáchymovské a ležení u Kadaně. Smlouva mezi Ferdinandem a Moricem učiněna přes odpor stavu městského. O výpravě proti Fridrichovi. Trestání stavův nepovolných. Závěrečné poznamenání.

Karel V. vyrozuměv, kterak zmáháním se protestantismu v Němcích císařská důstojnost bývalé své moci a slávy pozbývá, těžce nesl takový stav v říši německé; příčilť se naprosto ideám jeho o podstatě císařství římského. Z té příčiny vzal v nenávist nové učení Luterovo, ustavičně o tom přemítaje, jak by mu platný odpor učinil. Aby v tom volné ruky v Němcích nabyl, zavřel již v říjnu léta 1545 s Turky příměří na 18 měsíců; což s tím větším bylo podivením, ješto právě tehdáž byla příležitost nejvhodnější k válečnému předsevzetí proti tureckému panství v Uhřích. Nebo v Asii strojili se Peršané již k zjevné válce proti říši osmanské, a uvnitř ní nastaly zase povážlivé spory strannické o nápadnictví; i mělo se v střední Evropě vůbec za to, že také císař s bratrem svým Ferdinandem I. toho času na Turky udeří. Pročež jak zpráva o přiměří onom se roznesla, i hned hlasové proskakovali, že Karel V. tak učinil, jen aby všech vojenských sil v říši německé užíti mohl.

Nemenším podezřením naplnilo knížata protestantská pilné obcování císařovo se Španěly, o jejichž urputné náboženské nesnášelivosti vůbec se mluvilo. Bylť na dvoře císařském tehdáž vévoda Alba a jiní Španělé, kteřížto ustavičně naléhali na císaře, aby katolictví proti zmáhajícímu se protestantismu v říši své vší mocí se ujal. V kteréžto příčině podporováni jsou též od strany papežské, ano již na začátku rokn 1546 slíbil papež Pavel III. císaři 12.000 pěších a 500 jízdných, zakázav se zároveň složiti 200.000 dukátů na potřeby válečné, když by císař k válce proti protestantským knížatům se odhodlal20.1.

Avšak Karel, jsa povahy na nejvýš rozvážlivé, nesáhl hned k meči, ale konal pilné přípravy k předsevzetí svému, zastíraje se rozličnými záminkami až do posledního okamžiku. Záleželoť mu předkem na rozdělení protestantských knížat, jenž v tak řečené jednotě Šmalkaldské jakž takž spojeni byli. Přední zřetel měl k saskému knížeti Moricovi, který po delší čas s kurfirstem saským Hanušem Fridrichem, hlavou to jednoty Šmalkaldské, v rozepřích jsa, nejlepší čáky na seslabení onoho spolku protestantského císaři poskytoval. Bylť i muž udatný a odvážlivý, tak že odpadnutí jeho pro věc protestantskou tím citelnější, služby pak jeho pro císaře tím platnější býti mohly. Chytrému jednání císařského posla Granvelly podařilo se ho jinými sliby téhož Morice pro věc císařovu získati. Ctižádostivý a sobecký kníže nerozpakoval se také dlouho, zříci se strýce svého Hanuše Fridricha i ostatních svých příbuzných a náboženských spojencův; vystoupiv tedy z jednoty evangelické, rychle vydal se do Řezna, kde Karel V. naň očekával, chtěje s ním konečnou smlouvu učinti.

Jednání císařovo vždy větší vzbuzovalo podezření v říši německé; neboť vůbec za to jmíno, že se tu pomýšlí jen na zjevný boj proti luterianismu. Císař tedy, snaže se mysli pobouřené poněkud upokojiti, prohlásil se vůbec v tom, že mu naprosto nejde o potlačení nového učení Luterova, nýbrž že jen potrestati chce některých knížat protestantských, zejmena Filipa, landkrabí hesenského, a Hanuše Fridricha, kurfirsta saského, kteřížto nechtěvše podrobiti se církevnímu sboru Tridentskému, císaře proti sobě popudili. Karel vyhlásil tento odpor jejich za porušení poslušnosti povinné a za urážku na císařské autoritě spáchanou. Naproti tomu však psal dne 9 června 1546 sestře své královně Marii: že dotčené příčiny jsou pouhým zastřením, jež toliko k rozdělení nepřátel sloužiti má, pravá pak příčina válečných jeho příprav že záleží v tom, aby hrozící záhubu od katolického náboženství odvrátil a protestantství mocný odpor učinil21.1.

Není pochyby, že Moric pravé tyto úmysly císařovy dobře prohlédl; nicméně však dbaje prospěchův osobních, vstoupil posléze ve služby jeho.

A týmž časem, kdež diplomatické vyjednávání s knížetem Moricem v Řezně se dálo, docházeli listové ze Španěl, v nichž královic i státní rada španělská císaře co nejdůtklivěji namlouvali, aby déle neváhal, k zachování císařské vážnosti a moci úmysly své vykonati; při čemž mu spolu se zakazovali stálou pomocí i peněz i lidu branného.

Za takovými příčinami dozrál úmysl císařův ku konečnému činu. Chtěje bývalou moc císařův německých obnoviti a ji opět jaksi na základech náboženských upevniti, umínil si, knížata protestantská k přijetí všech usnešení sboru Tridentského třebas i mocí přivésti a je tou měrou k uznání středověké autority církevní i politické, papežské i císařské, přinutiti. Kteréžto předsevzetí směřovalo nejen k upevnění císařské důstojnosti, ale i k rozšířeni vlivu a moci rodu Habsburského, jmenovitě tím, že koruna císařská v témž domě dědičnou státi se měla21.2.

Bližší o těchto věcech úrada dála se v Řezně, kamž také Ferdinand I. velmi kvapně se odebral. Vrátiv se zajisté dne 25: května z Vratislavi, kdež v úvodu již položenou rozepři mezi stavy českými a knížaty Lehnickými byl vyřídil, do Prahy, nevyčkal zde ani sněmu obecného, jejž byl ke dni 2. měsíce června rozepsal; nýbrž rychle vydal se ještě měsíce května do Řezna, aby tu dotčeného smlouvání účasten byl. Tak kvapný odjezd králův před samým sněmem naplnil stavy české nemalým podivením; i nesjeli se také u velkém počtu do Prahy, nechtějíce bez přítomnosti královy žádného sněmu odbývati. Ferdinand tedy položil stavům z Řezna sněm nový, jmenovav k němu ten úterý po sv. Prokopu, t. j. 7. červen. Avšak ani tomuto sněmu král osobně přítomen býti nemohl; pročež vypravil na místě svém arciknížete Maximiliana, syna svého, do Prahy, opatřiv jej dostatečnou instrukcí a listem věřícím. Ku kterémužto sněmu stavové čeští zase u velmi jen skrovném počtu se sešli, ovšem pak za několik dní ani nic jednati nezačali: mnozí to sobě do krále stěžovali, že nečasně, když největší klízení z polí a z jiných hospodářství jim nastává, sněm položil; jiným pak nezdálo se toho dopustiti, aby arcikn. Maximilian, nejsa ještě pořádně za krále českého zvolen, měl na stolici královské při vyhlašování toho sněmu seděti.

Král Ferdinand dozvěděv se o odporu stavův, aby větších nepříležitostí v době tak povážlivé se uvaroval, odložil listem, v Řezně dne 21. června daným, dotčený sněm k 26. červenci, tak aby stavové téhož dne do Prahy se sjeli a nazejtří ráno na hradě královském k sněmování najíti se dali. Král sám s královnou a se synem svým arciknížetem Ferdinandem dne 28. července do Prahy přijel. Neboť po delší čas proskakovaly také již v království českém rozličné zprávy, kterak v říši německé připravuje se válka na záhubu protestanství, načež že i na potlačení nekatolíkův v Čechách dojde22.1. I záleželo tedy králi nemálo na tom, aby stavy české přítomností svou upokojil, ano mysli jejich sobě naklonil, protože toho na nich dosíci chtěl, aby mu na témž sněmu hotovost zemskou proti všelikým nepřátelům zahraničným povolili.

I podařilo se také Ferdinandovi I., že přes všecky překážky stavové posléz na tom se snesli: jestliže by za příčinou nepřítele všeho křesťanstva Turka i také tohoto válečného pozdvižení v říši na království české a země k němu příslušející jaká potřeba nastala, buďto že by Turek aneb kdožkoliv témuž království a zemím k němu příslušejícím škody a vpády činiti aneb co od nich odnímati chtěl aneb odjal, aby tedy pro opatření a předejití toho všeho nebezpečenství veřejnost či hotovost zemská nařídila se.

K tomu konci týmž sněmem uloženo: aby každý ze všech stavův, tolikéž manové, dědiníci, nápravníci, dvořáci, svobodníci, vůbec všickni, kdož by koli statky pozemské neb platy, komorní měli, tato jmění své náležitě šacovali, přijmouce to k svému svědomí a stvrdíce listy přiznávacími pod pečetí svou, že všecken svůj statek spravedlivě procenili. Jeden pak každý povinen býti měl ze dvou tisíců kop gr. čes. čtyři pěší a jednoho jízdného dáti a slušně koněm i zbrojí osoby tyto opatřiti a vypraviti. A jestliže by kdo sám do 2000 kop jmění svého neměl, takový měl se s jinými osobami spojiti a v tom rovnost do toho počtu zachovati.

Lid takto sebraný z každého kraje zvlášť mustrován býti měl skrze hejtmany k tomu zřízené. Pro větší kontrolu nařízeno berníkům každého kraje, registra i osoby, ježto jsou se šacovaly, zejmena vypsati a příslušnému hejtmanu týden před mustrováním poslati, aby týž na den k přehlídce položeným spraviti se mohl, zda všecken lid k mustrování přišel.

Tato přehlídka všeho lidu krajského položena k pondělí po narození panny Marie, t. j. 13. září 1546 pro všecky kraje, a sice v tom městě, kdež sjezdové se odbývali. Za hejtmany z krajův voleni jsou: z kraje Litoměřického Jan z Valdšteina na Újezdě, při městě Litoměřicích; z kraje Žateckého Fridrich Hora z Ocelovic, při Žatci; z kraje Hradeckého Jan starší Špetle z Janovic, při Hradci; z kraje Boleslavského Viktorin Křinecký z Ronova, při Boleslavi; z kraje Plzenského Mikuláš Miřkovský z Tropčic, při Plzni; z kraje Prachenského Jan Vrábský z Vrabí, při Písku; z kraje Bechynského Václav Krajíř z Krajku, při Soběslavi; z kraje Podbrdského Šimon Vikhart, při Berouně; z kraje Kouřimského Jan Opit jinak Peřina z Malečína, při Kouřimi; z kraje Čáslavského Václav Žehušický z Nestyjova, při Čáslavi; z kraje Slanského Albrecht Šlik z Holejče, při Slaném; z kraje Chrudimského Václav Gerštorf z Gerštorfu, při Chrudimi; z kraje Vltavského Ladislav Popel z Lobkovic, při Sedlčanech; z kraje Rakovnického Burian Chodour z Lokte, při Rakovníce. Pražané však svého zvláštního hejtmana míti mohli. A k hodnosti nejvyššího hejtmana od stavův králi navrženi jsou: Adam ze Šternberka na Zelené Hoře, Šebestian z z Weitmile na Chomútově, Votík z Bubna a Václav Pětipeský z Krásného Dvora. Z nichž pak Ferdinand I. Šebestiana z Weitmile za nejv. hejtmana ustanovil.

A když by byla potřeba k nějakému polnímu tažení nastala, tehdy podle téhož sněmu měl každý ze stavův panského a rytířského osobou svou s počtem svým koní a pěších najíti se dáti aneb místo sebe syna, strýce aneb jiného přítele svého, a pakli by těch nebylo, tedy jinou osobu ze stavu panského neb rytířského vypraviti, tak aby vždy nejmíň mezi osmi koni jízdnými jedna osoba ze stavu panského nebo rytířského byla. Též Pražané a jiná města měli hodnou osobu městskou aneb dle možnosti též ze stavů vyšších objednati a na místo uložené k dotčenému dni vypraviti. A kdo by koli po obeslání hejtmana krajského do pole k němu najíti se nedal, tedy ten, kdož by toho obmeškal a počtu svého podle listu přiznávacího neposlal, měl stavům trojnásob více, což by tak nevypravil, propadnouti, s tím ještě doložením, aby se to, co by pak dáti měl, na něm listem zatýkacím od nejv. hejtmana polního dobývati mohlo.

V příčině služného stavové vyměřili nejvyššímu hejtmanu za měsíc 400 kop grošův čes. a hejtmanům krajským též za měsíc po 40 kopách gr. čes., počnouc ode dne polní přehlídky výše dotčené. A kdož místo sebe chtěl najíti buď jízdné neb pěší, tomu aby služby na koně jízdného po 12 zlatých rýnských, každý zlatý za 24 grošů a každý groš po 7 penězích bílých počítajíc, a na pěšího po třech kopách mis. za měsíc dával, výše pak aby žádný jízdných a pěších nenajímal a jim neplatil.

Aby pak lid poddaný tou hotovostí příliš stěžován nebyl, týmž sněmem vyměřeno jest: aby žádný ze stavův více od poddaných svých na výlohy vojenské nebral, než z kopy grošův čes. šest peněz čes., a jinak jich ničím nestěžoval; jestliže by však kdo výše na poddané své ukládal a více z nich k této veřejné hotovosti bral, takový každý podle uznání soudu zemského trestán býti měl.

K vznešení Šebestiana Markvarta z Hradce, purkrabí Karlšteinského, vyjmuti jsou z dotčené hotovosti zemské manové a poddaní k zámku Karlšteinu příslušející, tak aby, byla-li by toho potřeba, povinnost svou k témuž zámku tím dostatečněji vykonati mohli.

A tato veřejná hotovost podle snešení sněmovního trvati měla do sv. Martina nejprvé příštího, t. j. do 12. listopadu, a to v spůsob ten: "jestliže by v tom čase král sám neb nejvyšší hejtman polní s těmi hejtmany krajskými toho potřebu uznali, že by pro dobré toho království českého a zemí li němu příslušejících z strany Turka neb kohokoli jiného, jenžto by na toto království a země k němu příslušející sáhl a škoda činiti chtěl, aby hned tou hotovostí takto nařízenou hnuto a v ta místa, kdež by toho potřeba ukazovala, obráceno a taženo bylo, k dobrému a užitečnému tomuto království a zemím k němu příslušejícím, a jinam nic." Za výpravy pak samé hejtmané krajští nejvyššímu hejtmanu polnímu za radu přidáni býti a jím se spravovati měli.

Posléze od stavův na krále vznešena jest žádost, by i v ostatních zemích koruny české takovou hotovost bez prodlení nařídil, aby v tom rovnost s královstvím českým zachována a od nich skutečné pomoci i království českému při nastalé potřebě nadíti se bylo.

Kterýmžto spůsobem když jednání o veřejnou hotovost na výše psaném sněmu skonáno bylo, král Ferdinand vzložil v proposici své na stavy i to, aby smlouva přátelská, kterou svého času Jiří z Poděbrad v Chebě s domem saským uzavřel, mezi stavy českými a saským knížetem Moricem obnovila se. Smlouva tato stala se roku 1459 k tomu konci, aby mezi korunou českou a sousedním domem saským stálé přátelství se zachovávalo, a obě tyto mocnosti k obapolné obraně a pomoci proti každému nepříteli mezi sebou se zavázaly26.1. Léta 1546 byl nejstarším knížetem domu saského Hanuš Fridrich, přední člen protestantské jednoty Šmalkaldské; jemu tedy by bylo předkem náleželo, dotčenou starou smlouvu se stavy českými obnoviti a zachovati. Což však i úmyslům Karla V. i Ferdinanda I. naprosto se příčilo.

Již z toho, což svrchu o sjezdu Řezenském pověděno jest, na jevo vychází, že oběma dotčeným panovníkům, i Karlovi i Ferdinandovi, na tom záleželo, osobní věci své s prospěchem Moricovým pevně spojiti; pročež také Ferdinand I. všemožně o to stál, aby stavové čeští v nastávajícím boji mezi císařem a knížaty protestantskými nikoliv s kurfirstem sa.ským, alebrž s Karlem a s Moricem za jedno byli. Nejlepším k tomu prostředkem vidělo se býti obnovení oněch starých přátelských smluv s domem saským, ale nikoliv s nejstarším knížetem téhož rodu Hanušem Fridrichem, nýbrž s mladším strýcem jeho Moricem, nyní věrným spojencem císařovým.

Ale věc sama pilného jednání a rychlého vykonání vyhledávala. Neboť spor mezi císařem a knížaty protestantskými v říši chýlil se již k zjevné válce. Karel V. zajisté dokonav válečné přípravy své, dal kurfirsta Hanuše Fridricha a landkrabí Filipa do říšské klatby a uložil Ferdinandovi i Moricovi, aby pospolu do zemí kurfirstových vojensky vtrhli. Z té příčiny také Moric ustavičně skrze listy na krále Ferdinanda naléhal, aby smlouvu řečenou se stavy českými k místu přivedl.

Naproti tomu učinili ku konci měsíce července Hanuš Fridrich a Filip k stavům českým, na sněmu shromažděným, zvláštní psaní, v kterémžto jim oznámili, že pro zachování náboženství evangelického proti císaři s lidem svým do pole vypraviti se museli, žádajíce, aby stavové k nim jakožto k spoluoudům křesťanským sousedsky a přátelsky se chovali a zemím i poddaným jejich neškodili, pamětlivi jsouce smluv26.1 přátelských, jež za Jiřího z Poděbrad mezi královstvím českým a domem saským zavřeny byly. Dovolávala se tedy dotčená knížata týchž smluv, jichž Ferdinand právě proti nim uznati chtěl. I jest nepochybné, že toto psaní obou knížat protestantských, odporujíc úmyslům Ferdinandovým, spůsobilo při králi tím větší pilnost, aby stavy české co nejdříve k učinění přátelského spolku s Moricem přiměl. Což však bylo věcí dosti nesnadnou.

Za příčinou tak rozdílných zpráv ústních a písemných, jež tehdáž o sporu v Němcích Prahou procházely, bylo veřejné mínění v hlavním městě království českého velmi neustavičné a vrtkavé; nevědělo se vůbec, na které straně právo, a ku které se nakloniti jest. Svědčíť o tom list, jejž některý vyzvědač neb posel kurfirsta saského na začátku měsíce srpna pánu svému psal. Praví se tam: že v Praze věci podivné se dějí; dnes že se na něčem stavové usnesou, zítra pak že to opět odvolají a vystaví mínění jiné; i že se zdá, jakoby Čechové sami nevěděli, kudy kam a jak se zachovati mají27.1.

Největší odpor proti vůli královské činili města a rytířstvo, kdežto stav panský již ochoten byl žádosti králově vyhověti. Všelikými tůčkami a praktikami, jež zvláště kancléř Jindřich z Plavna strojil, podařilo se konečně Ferdinandovi I. také stav rytířský pro svou věc získati. V kterémžto jednání král stavův nejvíce strašil tou hrozbou, že Moric do Čech vtrhne, když se s ním přátelsky nespojí27.2. Dále jim předkládal: že on s Moricem od císaře uloženo mají, aby vtrhnouce vojensky do zemí Fridrichových, klatbu říšskou nad ním vykonati pomáhali. Jestliže by pak toho se zpěčovali, tedy že by císař tu věc vložil na knížata jiná; kterýmžto však spůsobem že by se snadno mnohá léna koruny české, v Sasích položená, do rukou cizích dostala, odkudž by pak s těží království českému navrácena býti mohla.

Již tyto důvody králem předstírané byly by snadno většinu stavův vyšších pro záměry jeho získaly; nicméně konečné svolení jich spůsobeno, jak se zdá, teprv, když král stavům oznámil, že kurfirst Hanuš Fridrich kláštera Dobroluckého v Dolení Lužici se zmocnil, a sáhnuv tak na území koruny české, sám ty staré přátelské smlouvy mezi královstvím českým a domem saským porušil. Jak se v pravdě věc tato měla, o tam níže vypravovati se bude. - Pročež také stavové dali kurfirsta saskému na psaní jeho výše položené dne 9. srpna přímo ze sněmu za odpověď toto: že tomu neradi z psaní jeho vyrozuměli, že mezi ním a císařem spor povstal, alebrž že by byli raději slyšeli, že kurfirst k císaři co své od boha ustanovené vrchnosti poddaně se chová; neboť že jsou od krále svého zpraveni, že císař ne pro náboženství, jak oni tvrdí, nýbrž pro zachování poslušnosti a práva v říši proti němu vystoupil. Že pak kurfirst jim připomenul smlouvy přátelské mezi domem saským a královstvím českým zavřené, o těch doložili, že oni stavové je povždy zachovávali, ale že těžce nesou, že on kurfirst tak nečiní, ješto zmocniv se kláštera Dobroluckého, ke koruně české náležitého, vydati jej se zdráhá; že tedy přátelsky ho žádají, aby týž klášter se vším příslušenstvím k Dolení Lužici a koruně české vrátil28.1.

Takovým spůsobem a pomocí nejv. úředníkův zemských stalo se, že vyšší stavové, panský a rytířský, žádosti králově přivolili, na tom se usnesše, aby k obnovení přátelského spolku s knížetem Moricem jisté osoby se zvolily. I jmenováni jsou k tomu: ze stavu panského nejv. hofmistr Zdislav Berka z Dubé a z Lipého, Jan starší z Valdšteina a na Újezdě, Šebestian z Weitmile a na Chomútově; ze stavu rytířského Jiřík z Gerštarfu, podkomoří král. čes., Wolf z Vřesovic a na Doubravské Hoře, hejtman hradu Pražského, Chotek z Vojnína, prokurator královský, Piram Kapoun z Vojkova a Zikmund Audrcký z Audrce, úředník při dskách zemských. Kteréžto osoby, dostavše mocného listu pod pečetí zemskou, ve zvláštních seděních v Praze o dotčeném obnovení přátelských smluv uraditi se, a sjedouce se pak s radami knížete Morice, s nimi se smluviti měly; a což by pak pospolu z strany té přátelské smlouvy nařídily, to od obou panovníkův, Ferdinanda i Morice, a poddaných jejich na budoucí časy zachovávati se mělo. A poněvadž výše jmenovaní pomocníci stavův byli vesměs vůli královské naprosto oddáni, mohl se Ferdinand nadíti, že v smlouvě od nich učiněné žádosti jeho naprosto šetříno bude. Věc sama byla tedy dobře nastrojena.

Avšak proti takovému kroku stavův vyšších mocně opřel se stav městský. Když zajisté ono snešení pánův a rytířův ke konečnému zavření na sněmu přijíti a do desk zemských vloženo býti mělo, tu Pražané a poslové z ostatních královských měst místa mu dáti nechtěli. I pronesli se skrze Sixta z Otrsdorfu, kancléře Starého města Praž., v rozum ten, že k snešení stavův vyšších nikterak nepřistoupí aniž naň relace k deskám učiní, poněvadž by takové věci tak dobře stavu městskému k ohledání a rozvažování náležely jako stavu panskému a rytířskému. A když pak při čtení a zavírání toho sněmu král Ferdinand v majestátu svém a na stolici královské dne 14. srpna, téměř již před samou hodinou na noc, seděl, a osoby stavův vyšších, jež právě na sněmu byly, k relaci do desk před ním se přiznávaly; tu opět Pražané i ostatní města královská ohradili se před králem i přede všemi přistojícími v tom: že oni tomu artikulu o přátelskou smlouvu s Moricem místa nedávají a na něj relace učiniti nemíní a nemohou; a protož což by tu koliv tak bez nich potom s knížetem Moricem jednáno a zavíráno bylo, tím že oni povinni a zavázáni žádnému býti nechtějí, prosíce při tom krále v té věci za opatření.

Ale tento odpor měst nic neprospěl. Páni a rytířstvo prohlásili se, že zavírání takových mezinárodních smluv jest privilegium jejich; král pak, nechtěje snešení sněmovního v pochybnost uváděti, nedal se na ten čas do žádného rozeznávání sparu dotčeného, nýbrž městům toliko přislíbil, že jiným časem je s ostatními stavy o to sročiti, vyslyšeti a rozeznati chce.

Není v tom pochybnosti žádné, že král stížnosti stavu městského hlavně jen proto zamítl, aby konečné zavření té přátelské smlouvy s Moricem skrze stav městský se nezmařilo neb aspoň neprotáhlo. O tom však tolikéž pochybovati nelze, že jednání sněmovní mělo do sebe nesprávnost nejednu. Vyloučen tu nejprvce celý třetí stav přes všecken svůj odpor z jednání pro celé království tak důležitého, jakkoli několik měsíců před tím v rozepři, kterou stavové čeští s knížaty lehnickými o integritu koruny české měli, na sněmu, obecném i poslové z měst k soudu Vratislavskému jsou zvoleni, kdež král rady jich tak vysoce vážil30.1.

Nad to výše nalézala se dotčená smlouva v proposici královské a týkala se tudíž sněmu celého; mělo-li tedy snešení jeho míti zákonitou moc a platnost, bylo dle zřízení zemského potřeba shodnutí se všech tu stavův. Majorisování jednoho stavu skrze dva ostatní nebylo na místě. A protož stav městský i v průběhu dalších událostí neuznával nikdy aspoň pro sebe platnosti dotčeného zavření, aniž pokládal sebe za povinna jakýmkoli závazkem, který by byl plynul ze smlouvy s Moricem učiněné.

Tak skončil sněm, pro příští dějiny nemálo důležitý, spůsobem takovým, jenž opět smutný podal doklad o nesjednocenosti stavův českých, již v minulých sněmích nejednou na jevo dané.

Mezi tím časem užil císař, jak výše řečeno, v německé říši nejpřísnějšího prostředku k stíhání Hanuše Fridricha saského a Filipa landkrabí heského. Byliť dáni do klatby říšské, kteráž v Řezně dne 20. července vyhlášena byla. Obadva prohlášeni jsou za odbojníky a rušitele důstojnosti císařské, kterýmž žádné právo ani zákon více nesvědčí; všickni stavové v říši, světští i duchovní, pod ztrátou svých svobod a práv, ano i svých statkův a hrdel vyzváni byli, oněch knížat se zříci a ničím nepodporovati; poddaní pak jejich ze všeho poslušenství a všech povinností k nim propuštěni jsou. A tak mohl kdokoli na dotčené osoby achtované jako na odbojníky a psance, jak se mu líbilo, mocí sáhnouti.

Za příčinou této císařské klatby vydal Ferdinand I. dne 17. srpna r. 1546 ke všem stavům a obyvatelům království českého zvláštní patent, jejž na vratech zámku Pražského, na radnicích a branách městských přibíti kázal. V patentu tom vůbec oznámeno, že císař Hanuše Fridricha a Filipa pro jejich neposlušenství a puntování proti důstojnosti císařské do achtu či klatby dal a na všecky ty, kteří by je v čemkoli podporovali, přísné pokuty vynesl. Dále pak doloženo, že císař o to skutečně přičiniti se chce, aby království české i jiné země, kteréž skrze ty různice v říši v nebezpečenství jsou, zase z toho vysvobozeny byly; k čemuž že i on král, co nejvýše možno mu bude, napomáhati chce. Z kteréžto příčiny na konci toho patentu stavům přísně přikazoval, aby všickni i jeden každý dotčené Jana Fridricha a Filipa proti císaři v ničemž nezastávali a jim ani jich pomocníkům žádné podpory buď dodáváním lidu, profiantu aneb jakýmkoli jiným vymyšleným obyčejem zjevně ani tejně nečinili ani tomu jinému činiti dopouštěli pod uvarováním hněvu a nemilosti královské, pod propadením všech statkův, lén a manství i ztracením hrdel31.1.

Po tomto vyhlášení achtu císařského došlo stavův českých nové psaní od Hanuše Fridricha saského a Filipa heského. Tito zajisté vyrozuměvše z poslední odpovědi stavův českých, že jim neposlušnost proti důstojnosti císařské vytýkají a vzetí kláštera Dobroluckého ve zlé berou, psali hned dne 23. srpna z ležení svého u Breitenbrunu týmž stavům, chtějíce se z učiněného jim obvinění vyvésti.

I táhnouce se na odpověd stavův ze dne 9. srpna, pravili mimo jiné v listu svém takto:

"Můžeme v pravdě i s dostatečným průvodem to dobře psáti, že jsme po všecky časy, jak jsme živi, beze vší chlouby podle naší nejvyšší možnosti to obmýšleli, abychom na JMCské pána milostivého míti mohli a toho dosíci jsme snažně žádali a všech těch časův všecko poslušenství kurfirstské a knížecké jsme JMsti zachovali; ale jsme my s našimi spolunásledovníky dle slova božího a pro spůsob pravého křesťanskému náboženství toho na JMC. až dosavad dosíci nemohli, ješto bychom sic nejraději tomu byli. Protož vy jeden každý zvláště v tom nám slušně za zlé míti nemůžete ..."

"Také my se i na toto předešlé jednání odvoláváme, že bychom my se všemi nejraději to byli viděli, abychom v pokoji a lásce křesťanské, jsouce pravého toho náboženství Krista pána apoštolského a evangelického, učení to v čisté svobodě přijímati mohli. Ale my tomu porozumíváme, že vy od krále vašeho zpraveni jste, že JMC. proti nám a našim spolunásledovníkům ne pro víru, než pro nějaké neposlušenství to před se vzal. Ale my to můžeme dokonalejší a dostatečnější pravdou dokázati, že toho pro nic jiného nečiní, než pod tou zástěrou neposlušenství, z kteréhož jsme nikda viněni nebyli, což by se nám samým za neslušné vidělo a zdálo, kdyby se to proto dálo. Než žeť se to všecko pro potlačení slova božího a pro zkažení a vykořenění pravého křesťanského náboženství a svaté říše svobod, výsad a obdarování, k tomu také k zkažení a vykořenění a zahubení nás všech i našich všech následovníkův děje ..."

Na důkaz a na svědomí toho, že císař jen pro víru proti nim knížatům do pole se strojí a s papežem náboženství evangelické potlačiti obmýšlí, uvedli v listu svém dotčení knížata též jisté psaní, které nedávno před tím papež třinácti přísežným krajům švýcarské země byl učinil, napomínaje jich k skutečné pomoci proti těm nepřátelům římské církve v říši německé. Tolikéž doložili, že na společném sněmu Švýcarův, v Badenu odbývaném, papežský nuncius dokonce oznámil články té smlouvy, mezi císařem a papežem k tomu konec učiněné, jak by se celá válka proti evangelickým knížatům vésti měla. Podobná psaní papežská prý také do Francouz a Polska rozeslána byla32.1.

Co se pak vzetí kláštera Dobroluk skrze kurf. Fridricha týče, jež král Ferdinand, jakožto vpád do koruny české, za druhou hlavní příčinu války položil: v tom ukazováno od obou knížat na to, že kurfirst Dobroluky osadil jen k uhájení jistých spravedlností, ježto na témž klášteře ode dávna měl; kterýmž kdyby od Ferdinanda I. zadost učiněno bylo, že by již byl Fridrich sám ochotně svůj lid odtamtud povolal.

Jelikož počátek a příčina dotčeného osazení kláštera Dobroluckého dosud, pokud víme, nikdež vyloženy nebyly, a přece věci té Ferdinand užil, aby stavy české k válečné pomoci proti Fridrichovi přiměl, potřebí jest, o ní šíře se zmíniti.

Týmž časem, a to již začátkem měsíce září, sbíral se již také lid sněmem povolený po krajích, aby na místech k mustrování vojenskému určených znenáhla se dostavil.