Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Carola Biedermannová

Nechtěla jsem Oidipa

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Nechtěla jsem Oidipa

Nechtěla jsem Oidipa

Carola Biedermannová

Zveřejněno se souhlasem českého magazínu o sci-fi a fantasy Ikarie

http://www.ikarie.cz

1. Sfinga

Probouzím se do temné noci, pomalu, blábolivě začínám vnímat svět, ve kterém jsem se ocitla.

Nemohli to být bohové. Ti, dávní, bezejmenní, kteří mne stvořili, nemohli být bohové. Bohové nedělají chyby. Nedělají chyby, když tvoří.

Možná to byli zlí démoni podsvětí. Teď mne sledují a baví se. Nebo nedělají ani to. Třeba zapomněli, že existuji? Jenže já jsem. Bídně, ale jsem.

Nesnáším sluneční světlo, ani světlo měsíce. Ničí mne, zabíjí. Mohu vycházet za novoluní. Tehdy mohu použít svých silných křídel a rychlých nohou, abych lovila a nasytila se. Potřebuji hodně potravy.

Znám jen hlad a tmu protrhanou hvězdami.

Jsem navěky připoutána ke své jeskyni. Je těsná a páchne. Ale slunce do ní svými chapadly nedosáhne.

Později:

Přicházejí jedlí tvorové, svítí pochodněmi a vábí mne ven.

Možná mne někdy v noci zahlédli, když se hřáli u svých ohňů, i když jsem se jim snažila vyhýbat. Musela jsem jíst. V temných nocích jsem vycházela na lov. Bylo jich mnoho, těch dvounohých jedlých tvorů. Bála jsem se jich. Spokojila jsem se s čtyřnohými. Uměla jsem je ulovit, nebylo to těžké, ale od novoluní do novoluní bylo daleko.

Svit ohně snáším.

Dělají hluk, ti dvounozí. Přinášejí mi jídlo. Už nejsem odkázána na náhodu, na živá, teplá, krvavá a masitá zvířata, která se zatoulají do jeskyně, nebo na nejistý lov v tmavých nocích bez světla. Ti tvorové - lidé si říkají - se rozhodli, že mne budou krmit. Nevím, proč to dělají, ale je to příjemné. Už nemám pořád hlad.

Probouzí se ve mně zvědavost. Chci o těch - lidech - vědět víc. Po dlouhém klidu, netečnosti a nudě, kdy hlad byla jediná má starost, si uvědomuji, co všechno můžu.

Například:

Mohu být všude, stačí jen chtít. Má vnitřní zrcadla se po období slepoty rozsvětlují. Mohu si vybrat, co chci sledovat. Hovory lidí, kteří se starají o dobytek, nebo život ve velkých, ponurých budovách, kterým říkají hrady. Učím se rozumět jejich řeči.

Učím se rychle, ach, jak báječně rychle se učím.

Jsem zvědavá, bohové věční, jak já jsem zvědavá. Chci o světě, ve kterém žiji, vědět všechno, třebaže nevím, proč v něm žiji.

Teprve teď vím, jak jsem se nudila. S tím je konec. Chci se bavit.

Lidé si myslí, že jsem bůh. Nevím, tolik jsem toho zapomněla v podivném místě jménem Předtím, než jsem se ocitla zde, nevím, kdo, co ani proč jsem. Možná že jsem bůh.

Jdu do svého chrámu. Náleží mi, i vše, co je v něm.

"Je to velká čest, být obětí boha," říkám jí.

Ovládám se.

"Jsem tady, ochránkyně města!"