Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Václav Semerád

Sorky, zbraně prokleté planety Gíjó

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

SORKY

zbraně prokleté planety Gíjó

(GSMB 5)

Václav Semerád

Veškeré připomínky jsou vítány:

Václav Semerád

U rybářství 1001

149 00 Praha 4 - Háje

Tel. 272 951 081

vsemerad@volny.cz

Prázdniny na Momoroi

»Pozdravujte tátu!«

»Vážně si myslíš, že bychom mohli zapomenout?«

To byla poslední slova, než se dveře uiku, transportní kapsle Transgalaktické dopravy, syčivě zavřely. Mladá žena, stojící za zábradlím, je volala na své dvě děti, které se už dychtivě hrnuly zaujmout svá místa. Až v posledním okamžiku je zachytila stewardka, oba se totiž hnali na opačnou stranu chodby, než měli sedadla. Byl nejvyšší čas, dispečeři nemají rádi zpoždění a jak se tváří, když k němu dojde, o tom se už napovídaly celé legendy.

Čtrnáctiletý tmavovlasý Ludvík, štíhlý, s krátkými šedými letními kalhotami a se strakatou rozhalenou košilí zapadl do svého sedadla okamžitě, ale jeho o rok mladší sestra Jana, drobná blondýnka v bílé halence s krátkými rukávy a s modrou sukénkou měla menší problémy. Sama by se také usadila hned, jenže zrzavý psík, kterého měla v náručí, se začal náhle vzpouzet, hrabat nožkami a kňučet. Pochopitelně - bylo to ještě štěně, dosud cestovalo nanejvýš s Janou a s její matkou malým osobním letadlem gryulem na nákup.

»Hodnej Gringo, tiše, hodnej pejsek,« napomínala Jana marně psíka.

»Chvilku si ho přidržte, slečno, všechno bude v nejlepším pořádku,« usmívala se stewardka. Pak odběhla, byl už téměř čas odletu a ona určitě neměla v plánu odcestovat s nimi. Na Zemi se kdysi vedly diskuse, zda by přece jen nebylo lepší, aby se o cestující staraly tytéž stewardky po celou cestu, jako kdysi v pravěku letecké dopravy, kdy stewardky skutečně létaly spolu s cestujícími. Mnohým lidem ze Země se dlouho zdálo nezvyklé, že stewardky cestující jen uvádějí na místa a každá stanice má vlastní personál. Jenomže Transgalaktická doprava byla zavedena dávno předtím, nežli se Země vůbec ke Galaktickému společenství připojila - a veškeré obyvatelstvo Země dnes představovalo jen kolem pěti procent Společenství. Pokud by chtěl někdo prosadit nějakou změnu, musela by být tak dobrá, aby se k jeho návrhu přidalo patřičné množství okolních světů. Ostatně - cestování nadprostorem bylo vždy kratší než příprava cestujících k letu, nebyl tedy ani důvod zavedené zvyky měnit - zejména když byly starší než pozemské pyramidy.

Sotva se kapsle otřásla slabým zaduněním uzavírajících se staničních vrat, ozval se zvuk podobný povzdechu a kabinka se na okamžik propadla dolů, aby v témž okamžiku znehybněla. Křesla se zhoupla skoro až k dorazům, ale to bylo všechno. Jako kdyby celá kapsle náhle poklesla o metr.

»Panstvo - jsme na místě, vystupovat!«, prohlásil Ludvík a rychle si rozepínal popruhy. Jana rozepla pás, ale psík se začal tolik škrábat z jejího náručí, až měla co dělat, aby ho udržela.

»Gringo, fuj!« plísnila ho Jana. »Nech toho!«

»Je to hloupej pes,« mínil Ludvík.

»Je ještě moc malý,« omlouvala ho Jana.

»Aby se ti zase nepočůral na sukni,« odfrkl si Ludvík. »Já nevím, co tam s ním budeme dělat.«

»Gringo se taky chce podívat po světě,« hladila psíka Jana. »Viď, Gringo, pejsánku...«

Gringo se konečně uklidnil. Všichni tři spolu opustili kabinku a hrnuli se ven. Chodbička kapsle transportéru byla plná lidí - a kromě nich tu byly i čtyři chobotnicovité bytosti z Uxu a dva Nontové, podobní malým, černým panterům. Když je Gringo spatřil, začal opět kňučet a schovával se za Janu.

»Já jsem ti říkal, že to bude problém,« pokračoval Ludva v rýpání. Nemluvil přitom mateřštinou, ale galaktickou řečí Bar, takže mu jistě rozuměli všichni okolo.

»Když on se jich bojí,« odsekla Jana rovněž v řeči Bar. »Ještě nikdy neviděl mimozemšťany, co má dělat?«

Jeden z panterovitých Nontů se ohlédl a vycenil své dlouhé zuby, což u těchto bytostí znamená úsměv. Neřekl ale nic, bylo vidět, že má pro pozemskou milovnici zvířat celkem pochopení. Jistě na Zemi nebyl poprvé.

Konečně prošli vstupními dveřmi a octli se ve velké hale Centrálního nádraží Transgalaktické dopravy planety Momoroi, jak jim hlásaly veliké nápisy v jazyce Bar. Jana se bezradně rozhlížela po obrovské hale, kde bylo rozmístěno několik desítek nástupišť. Skoro současně se ozvalo písknutí obou náramkových komunikátorů, jak Ludvova, tak Janina. Ludva stiskl tlačítko potvrzení a na displeji si přečetl vzkaz.

»Máme jít do haly G,« obrátil se na Janu.

»Já vím,« opáčila, mezitím se také stačila podívat. »To musíme vlevo.«

Oba komunikátory byly pod řízením centrálního robota, na displejích se objevily šipky, ukazující nejkratší cestu. Oba sourozenci bez meškání zamířili označeným směrem. Jana stále držela psíka v náručí. Zkusila ho sice postavit na zem, ale Gringo se jí neustále motal pod nohama a hledal úkryt před všemi neznámými věcmi a bytostmi kolem.

»Hloupej pes,« komentoval to opět lakonicky Ludva.

»On za to nemůže,« omlouvala ho Jana.

V hale G na ně už čekala stewardka, aby je zavedla do jiné transportní kapsle. Měli to s přestupováním, neboť tam, kam letěli, nebyla pravidelná doprava ze Země zavedena.

»Kdy poletíme?« zeptal se jí Ludva.

»Chcete se zdržet?« zeptala se jich stewardka vlídně.

»To ne - já jen kdy bude odlet,« vysvětloval Ludva.

»Hned, jen co se usadíte,« usmála se na ně. »Ach tak, vy to asi nevíte... na stanici Rugar žádná pravidelná linka nelétá, ale tatínek vám zaplatil speciál. Odtud z haly G odlétají jen speciály - proto je tu takový klid. Máte tak výhodu, nemusíte spěchat.«

Jana s Ludvou ale očividně spěchali a stewardka proto s úsměvem odešla. Krátce poté se podlaha transportní kapsle opět o metr propadla - a byli na stanici Rugar na opačné polokouli planety. Oba sourozenci ihned vyskočili a běželi k východu. A tam -

»Tati!« vykřikl Ludva.

»Tady jsme!« volala Jana.

O naleštěné kovové zábradlí před nástupištěm se opíral vysoký světlovlasý muž v pracovní kombinéze. Když uviděl děti, roztáhl náruč a v několika okamžicích už oba objímal.

»Tak jste tady,« opakoval šťastně. »Pojďte, divoši, ať uvidíte konečně můj bungalow.«

Museli si vyzvednout zavazadla, ale o ta se samozřejmě staraly automaty, takže kufříky byly v zavazadlovém prostoru kapsle a malý robotek je brzy přivezl. Okamžik poté je děti držely v rukou a vyšly s otcem světlou chodbou ze stanice.

»Vy tady nemáte stewardky?« divila se trochu Jana.

»Co by tu dělaly?« usmál se táta. »Sem létá jeden uik týdně, na celou stanici stačí správce. A ten ještě neopustil velín, co se pamatuji. I dveře otevírá na dálku.«

»A co tam dělá, když sem celý týden nic nepřiletí?«

»Říká se, že hraje šachy,« odpovídal táta, zatímco dával kufry na zadní sedadlo gryulu. »On pořád doufá, že konečně vyhraje celoplanetární šachovou ligu. Většinu času prosedí u svého počítače a vymýšlí nové varianty. Ale docela to umí, předloni byl třetí, loni druhý.«

»To by měl být příště první...« podotkla Jana.

»Já bych mu to přál,« zamyslel se otec. »On je to sice divný morous, ale když je potřeba, udělá všechno.«

Nasedli do pětimístného gryulu, zaobleného letadla bez křídel, jaké létají všude po celém Společenství, jenomže s okny z tmavého skla, prozrazující zdejší horké podnebí. Vznesli se tiše kolmo do výšky a brzy opustili úzký okruh plantáží kolem osamělé transportní stanice, ocitli se nad lesem a s výjimkou krátkého letu nad hladinou velkého jezera pod sebou neviděli nic jiného, než gigantické modré chuchvalce obřích stromovitých lišejníků, jaké rostou jen na planetě Momoroi. Nakonec právě tak pomalu a svisle přistáli na nevelké plošince těsně pod vrcholem jakési hory. Museli přistávat opatrně, na nevelkém prostoru se tu tísnily tři další gryuly, ale pro lehké antigravitační letadlo nebyl problém zaparkovat na centimetr přesně.

Stranou stála obrovská bílá cukřenka - to přirovnání Janě samo přilétlo na mysl, jakmile spatřila budovu výzkumné vědecké stanice, kde jejich otec pracoval. Budova sem byla zřejmě posazena letadlem, protože kolem byly nejen nízké keře, ale i velké stromy, které by jinou cestu než vzduchem ani nedovolovaly.

»No - a jsme tu,« prohlásil otec. »Už se na vás všichni těšíme. Inn Gawatulová pro vás dokonce udělala velký dort, ale musíte dělat, že o ničem nevíte a jste překvapení.«

Nesmírné překvapení Ludva ani Jana nemuseli nijak hrát. Inn Gawatulová byla Nonta - černá kočka, chodící po zadních nohou, s téměř lidskýma drobnýma rukama, vysoká jeden a půl metru a oblečená do šedozelené kombinézy. Dort skutečně svým hostům na uvítanou přinesla, ale čekalo je další překvapení. Ačkoli vypadal téměř pozemsky, chutnal jinak, než se dalo podle jeho vzhledu očekávat. Ne že by se nedal jíst - taková impertinence ani nepřicházela v úvahu, ale místo sladké, máslové chuti pocítili všichni, kdo ochutnali první sousto, ostrou chuť párku s hořčicí. Ale nakonec - dort všem chutnal výborně, byl správně horký a jen se po něm zaprášilo. Inn se usmívala pod vousky a docela samozřejmě přijímala gratulace k tomuto báječnému nápadu.

Výzkumná stanice se zabývala sledováním velice vzácných horských hadoještěrů, kterým podle statistik hrozilo do deseti let vyhynutí, nepodaří-li se zastavit klesající počty jejich populace. Zákony byly v takovém případě přísné. Která civilizace nedokáže zachovat původní genofond planety, ta po několik dalších tisíciletí nedostane příležitost kolonizovat další planetu. Nesměla by pak ani vysílat vlastní průzkumné výpravy a byla by v nevýhodě, neměla by šanci objevit ani vhodné technické planety. Jedinou výjimkou tu byla Země, které bylo prominuto vyhynutí několika druhů dokonce na vlastní planetě, ale jen díky tomu, že ostatní bytosti uznaly neoprávněnost zpětného působení zákonů. Co už se stalo, stalo se - ale další případy by nemohly počítat s takovou shovívavostí.

Problém byl v tom, že hadoještěry lovili ptáci, vysazení kolonisty. Ti se na zákony neohlíželi, nezajímalo je, zda jsou či nejsou hadoještěři chránění, zajímalo je jen, jak chutnají - bohužel jim nějak příliš zachutnali. Zpočátku bylo nutné namontovat kolem hnízdišť samonaváděcí lasery, které ptákům způsobovaly bolestivé rány a donutily je vzdát se naděje na snadnou kořist. Toto okamžité řešení se ale nemohlo stát trvalým. Právě tak bylo nepřípustné použít trvalé genetické mutace, která by zvýšila přirozenou ostražitost těchto příliš důvěřivých tvorů.

Ludva s Janou se dostali na základnu v době, kdy už se zdálo, že konečně nastal kýžený obrat. Letošní snůška vajec byla velice početná a všechno nasvědčovalo tomu, že snažení výzkumníků bude mít úspěch. Uvažovalo se dokonce o tom, že snad už bude možné hadoještěry z jejich poslední bašty opět vysadit na místa, kde již byli vyhubeni.

Pozemské děti přivítali všichni členové základny. Kromě jejich otce, dosud jediného pozemšťana, a Bardžanů, kteří se od Evropanů vlastně nelišili, snad jen trochu tmavší pletí, byli na základně čtyři ne-lidé z Nonty. Ludva i Jana museli slíbit, že nebudou škodit místním zvířatům a do rezervace s hadoještěry nevstoupí ani na krok, aby vzácné tvory nerušili, ale to nebyly těžké podmínky. Zdejší zvířata nebyla nebezpečná lidem ani psíkům, takže se děti mohly bez dozoru procházet v místních lesích, koupat se v jezeře či objevovat tajemství podzemních jeskyň. Měly létací nárameníky, takže je nemohl ohrozit ani pád se skály nebo do jeskyně. Jana se starala, aby se nic zlého nemohlo přihodit ani Gringovi. Nikomu nevadilo, že byl s nimi psík, který se nakonec naučil plavat v průzračné vodě jezera, ačkoliv se mu to zpočátku nelíbilo, naopak se odnaučil stále se schovávat za Janu a kromě toho během prázdnin i znatelně povyrostl.

»Tady je tak krásně,« říkali si Ludva s Janou každý večer před usnutím.

Každým večerem se však neúprosně přibližoval konec prázdnin a s ním i okamžik rozloučení. S tátou, ale také s pohostinnou planetou Momoroi.

* * *

Skoro devět set světelných let od Momoroi se tou dobou pomalu ale jistě schylovalo ke katastrofě.

Před měsícem začalo slunce planety Gurr jemně pulsovat.

Zatím to bylo nepatrné, ovšem Gurroova civilizace, o níž se říkalo, že v celém známém vesmíru není většího odborníka, si toho všimla. Potíž byla nejen v tom, že na to nebyla připravena, ale že si ani neuvědomila, jak akutním nebezpečím jí její slunce hrozí.

Planeta Gurr byla nedávno přizpůsobená z ledové planety na planetu životadárnou. Gurroova civilizace si ji vytvořila pro sebe, ještě než se oddělila od ostatních. Hlavní výhodou pro ni bylo, že zde byla svým pánem, celý tento svět byl jen její. Mělo to ovšem i své nevýhody.

Jednou z mnoha výjimečných vlastností planety Gurr bylo, že jí zcela chybělo vnitřní teplo. U většiny planet je jádro žhavější a hlubiny tedy teplejší než povrch. U planety Gurr to neplatilo. Její nitro bylo doposud ledové, věčně zamrzlé. Jen slabá vrstva zhruba tisíce metrů hornin byla ohřátá.

Gurroově civilizaci to nijak nevadilo. Planetu si prostě přisunula poněkud blíže ke hvězdě, aby na ni dopadalo světla a tepla více a deficit snadno dorovnala. Beztak ji stěhovala již několikrát. V dávných dobách, kdy měl tento svět ještě jméno “technická planeta Unoliá”, ji Gurroovy křižníky přemístily z oblasti věčné zimy u chladnoucí rudé hvězdy do horkého pásma jasné hvězdy typu A, aby její věčné ledovce roztály a zmrzlý svět se celkově prohřál. Jakmile se tak stalo, opět ji od hvězdy vzdálila, aby ohřívání zbytečně nepokračovalo. Během dalších let ustálily její polohu několika drobnějšími korekcemi na takové oběžné dráze, kde teplota jejího povrchu zůstávala stabilní.

Zvládnutí přesunů planet nadprostorem byl jistě největší technický úspěch této mladé civilizace. Vytvořila si nejen vlastní planetu, ale i několik dalších planet, které nabídla civilizacím z Říše Glug, nejvíce postižených přebytkem svého obyvatelstva.

Ohřívání mrtvých ledových planet nebylo tak problémové, jako kolonizace planet s vlastním životem, kde bylo podle prastarých pravidel nezbytné respektovat původní životní druhy. Gurroa dokázal do poměrně úzkého pásma života ustabilizovat dvě planety. Tak bylo možné doplnit planetu ke hvězdě, kolem které obíhala jiná planeta, aniž by se oběžné dráhy křížily či jinak ovlivňovaly. Ledovou dával obvykle blíž ke hvězdě.

Toto uspořádání mělo ale i jistou nevýhodu.

Z hlubin bývalých ledových planet neustále prosakoval na povrch chlad a srážel vodní páry, takže jejich povrch včetně planety Gurr neustále halila mlha.

Nebyla to veliká nevýhoda - spíše zvláštnost. Brzy si na ni zvykli i obyvatelé Glug, natož členové civilizace Gurroa, kteří neustále o sobě zcela přesně věděli.

Omezovalo to ale kosmické pozorování. Proto kolem planety Gurr kroužil jeden z pověstných Gurroových křižníků, osazený několika jeho batolaty v roli pozorovatelů.

Právě tito pozorovatelé si nezvyklých pohybů hvězdy všimli. Ačkoliv to zpočátku nevypadalo katastroficky, civilizace Gurroa se rozhodla přemístit mateřskou planetu k jiné, stabilnější hvězdě.

Potíž byla v tom, že kolem hvězdy kroužily planety dvě.

Jednou byla Gurr, zatímco druhá ještě neměla jméno. Byla to planeta nedávno přenesená od hvězdy vzdálené jenom dvacet světelných let odtud. Také tato druhá planeta byla donedávna ledová, ale teď byla umístěna do takové blízkosti hvězdy, že na ní rychle roztála nejprve jezera kapalného vzduchu, potom i vodní ledovce kolem rovníku, začala se vytvářet moře a led se stáhl do polárních oblastí. V současné době zde probíhaly výzkumy, jimiž se civilizace Gurroa ubezpečovala, zda nebyl na planetě kdysi vlastní život. Nerozhodovalo by to, planeta byla dávno pustá, šlo čistě o vědecký výzkum.

Planetu chtěl Gurroa darovat Říši Glug. To ovšem znamenalo, že po jejím posledním přemístění veškeré výzkumy skončí, leda by v nich ony stonožkovité bytosti pokračovaly.

Na planetě bylo proto několik výzkumných stanic, všechny zcela v kompetenci civilizace Gurroa. Ostatní civilizace se tu nejen neangažovaly, ale ani o existenci této nové planety netušily. Dalo by se říci, že se jich to netýkalo - kdyby se tento předpoklad neukázal jako zcela falešný.

Dopravu na bezejmennou stanici zajišťovaly, jak je všude obvyklé, nadprostorové stanice typu vjosuzgu, téměř shodného typu, jaký se na světech Galaktického společenství používá již více než čtyřicet tisíc let. Stanice se zúčastňovaly přenosů naprosto stejným způsobem, jen nepatrně odlišné klíčování je odlišovalo od ostatních.

Brzy se mělo ukázat, že společný nadprostor může být nebezpečím nejen pro samotnou civilizaci Gurroa. Když budoval planetu Gurr daleko od obydlených oblastí, zapomněl Gurroa na jednu důležitou poučku.

U nadprostoru Inith, kde probíhají dálkové přenosy mezi stanicemi vjosuzgu, žádná vzdálenost nerozhoduje...

* * *

GÍJÓ

Všechno ve vesmíru má svůj konec a tak nastal obávaný čas návratu. Ani Ludvovi, ani Janě se samozřejmě domů nechtělo, ale co se dalo dělat, na oba už čekala škola, shledání se spolužáky - ale co bylo nejlepší, už vloni předem ohlašovaný společný školní výlet na planetu Ux, kam se nejezdí každým rokem a kam se všichni těšili. Ux je totiž domovská planeta velice zvláštních bytostí - inteligentních chobotnic. Jistě je možné tyto bytosti potkat i v Praze, ale něco jiného je setkat se s nimi v jejich domově, kde je naopak neobvyklé spatřit dvounohé tvory.

Táta je dovezl svým gryulem k transportní stanici. Chvíli se ještě dohadoval s nabručeným správcem, musel také platit transport, ale nakonec se včas přišel s dětmi rozloučit.

»A koukejte mamince pomáhat, místo zlobení,« napomínal je ještě předtím, než se zavřely dveře transportní kapsle.

Opět je nikdo neusazoval do sedadel - nebyla tu přece žádná stewardka, jako všude jinde. Zdejší stanice byla téměř opuštěná, pokud nepočítali správce. Bylo to tak mnohem zajímavější, než na jiných trasách. Ludvík s Janou si mohli dokonce vybrat, kam se posadí, i když to bylo celkem jedno. Také Gringo zaujal své místo u Jany na klíně mnohem klidněji a bez kňučení.

»No vidíš, že si zvykl,« oznamovala Jana vítězoslavně bratrovi, když se zhoupla podlaha a oba si začali rozepínat pásy. Psík se tentokrát zachoval statečněji než při minulém letu, i když se mu nezvyklé zhoupnutí příliš nezamlouvalo.

»Však taky o nic nejde,« bručel Ludva. »Ten kousek snad ani nestál za řeč.«

První část cesty měli za sebou. Byla krátká, pokud se může srovnávat cesta na opačnou polokouli planety s více než sto dvaceti světelnými lety, které je teprve čekaly. Ovšem, pro cestování Transgalaktickou dopravou nebyla rozhodující vzdálenost stanic, ale kapacita nástupišť. Proto pravidelné linky, většinou plně obsazené, byly levnější než speciály, a to i když přepravovaly na větší vzdálenosti.

Ludva s Janou došli k východu z kapsle. Disciplinovaně se zastavili a čekali na stewardku. Nikdo však neotvíral dveře a to bylo divné. Chvíli oba jen tak postávali, pak ale Ludva ztratil trpělivost.

»Oni by nás tu snad nechali tvrdnout třeba půl dne!« řekl nepřívětivým tónem a stiskl nouzové tlačítko vedle dveří.

Zasyčel stlačený vzduch a šedivé dveře transportního uiku se otevřely. V hale bylo příšeří, skoro tma. Vůbec to nevypadalo na halu Centrálního nádraží planety Momoroi, ty přece byly veliké a jasně osvětlené...

»No tak - je tu někdo?« zahlaholil Ludva.

Nikdo se neozval. Ludva jako první vykročil z kapsle, ale nevěřícně se podíval na podlahu. Nebyly tu koberce, krásně tlumící zvuky, ale vrstva jakési špíny, která jim pod nohama chřupala a drolila se. Stěny haly byly pokryté šedou plísní - a nikde nikdo.

»Ludvo, kam jsme se to dostali?« vyjekla Jana a pevněji k sobě přivinula psíka Gringa.

»Nevím...« znejistěl. »Zdá se, že na Centrálním nádraží Momoroi nejsme. Nejspíš nás ten starý dědula správce omylem poslal jinam, možná až na nějakou technickou planetu. Tam prý jsou stanice menší, asi jako tahle.«

»Ale co tu budeme dělat?« ptala se Jana bezradně.

»Musíme sehnat někoho, kdo nás pošle správně. Někdo tu přece musí být, i na technických planetách žijí lidé!« řekl Ludva rozhodně. »Především musíme zjistit, kde vlastně jsme. Půjdeme do velína stanice, tam určitě někdo bude.«

»Pojďme raději zpátky do kapsle,« navrhla Jana.

»A co tam?« pokrčil rameny Ludva. »To tam budeme jen tak sedět?«

»Třeba s námi kapsle za chvilku sama odletí,« řekla.

»Už bys mohla vědět, že něco takového není možné,« řekl Ludva sebejistě.

»A aby se transportní kapsle nedostala správně na místo určení, to snad možné je?« odsekla podrážděně. »Co když se teď zavřou dveře, kapsle odletí a my tu zůstaneme?«

»Nesmysl,« mávl rukou. »Ale když myslíš, můžeme ty dveře zajistit, aby se zavřít nemohly. Pak automat nedovolí kapsli odeslat vůbec.«

»Tak to udělej,« navrhla chvatně. »Jestli ovšem víš, jak se to dá zařídit.«

Ludva si věděl rady. Odběhl dovnitř a hned se vrátil se svým kufříkem, který byl v zavazadlovém oddílu. Postavil ho do dveří, aby se o něj dveře zarazily, kdyby se je někdo pokusil zavřít na dálku.

»Tak a je to,« komentoval spokojeně. »A teď se půjdeme podívat, kde je obsluha. Nebo tu radši na mě počkáš?«

»Půjdu radši s tebou,« zachvěla se Jana.

Přešli vstupní halu a vstoupili do temné chodby. Tam se však bezradně zarazili. Chodba byla asi po čtyřech metrech přehražená stěnou z nepravidelných kusů kovových plátů, podle všeho narychlo svařenou. Zeď byla navíc vyztužená přivařenými žebry. Nedalo se tudy projít, museli se vrátit.

Hala stanice byla neobvykle malá. Byly tu už jenom jedny dveře, označené oprýskaným nápisem: »Vstup jen pro obsluhu stanice!« Ludva chvíli váhal, pak odhodlaně stiskl tlačítko u dveří. Ty se ale k jeho údivu ani nepohnuly.

»Někdo tu snad musí být!« zavrčel nesouhlasně. »Světlo tu přece svítí!«

Byla to pravda, ale ne zcela úplná. Na stropě svítilo pár malých svítících destiček, hala byla osvětlená nerovnoměrně a postavy obou dětí vrhaly bizarní stíny na všechny strany.

»Bio-lampy potřebují nepatrně elektřiny,« namítla Jana. »Ty mohou být napájeny i z nevelké sluneční baterie.«

»Dveře taky,« odsekl Ludva.

Nezbylo jim nic jiného, než dveře otevřít nouzovou kličkou stranou u stěny. Ludva jí dlouho otáčel a dost se přitom zadýchal, než se dveře pootevřely aspoň natolik, aby se jimi mohli oba protáhnout na druhou stranu. Tam byla sotva třímetrová chodba, na jejímž konci byly další zavřené dveře.

»To nám ještě scházelo,« odfoukl si Ludva před nimi. »To zas bude tělocvik!«

Jana na to neřekla nic, jen na zkoušku stiskla otevírací tlačítko. Ve stěně se ozvalo kňourání elektromotoru a dveře se začaly pomalu otevírat. Než se otevřely úplně, uplynula nesmírně dlouhá doba. Motory byly líné až hrůza - ale hlavně že vůbec fungovaly.

»Je to tu nějaké zatuhlé,« komentoval Ludva. »Ani ruční kličkou to nebyl žádný med.«

»Poslyš, Ludvo - a co když tu opravdu nikdo není?« řekla Jana hlasem, ze kterého čišela bázeň.

»Na každé stanici musí být obsluha,« nedal se Ludva.

»Na každé ne,« zavrtěla hlavou. »Zapomínáš na opuštěné světy. Co když jsme na jednom z nich?«

»Opuštěný svět? Blázníš?« vyhrkl Ludva. Ale neznělo to od něho moc přesvědčivě. Tady to opravdu vypadalo starodávně. Nikde nikdo - a ta zatarasená chodba...

»Uvidíme,« řekla Jana potichu. Ani od ní to nepůsobilo nijak optimisticky.

Podle všeho se právě nacházeli ve velínu stanice. Byla tu veliká řídící deska s několika přístroji - kupodivu ale bez jediné obrazovky. Vůbec to tu vypadalo nějak jinak, než jak to děti znaly z dětské encyklopedie, knihy, která už odedávna patří k neodmyslitelnému vybavení mnoha miliard dětských počítačů, co jich je na planetách Galaktickéhu společenství v provozu. Kromě toho bylo zřejmé, že všechny přístroje jsou bez proudu a to už asi dávno. Byly plné prachu a vypadaly podivně.

»Nikdo tu není...« řekla Jana tlumeným hlasem.

»Asi budou všichni vzadu,« ukázal Ludva na další dveře, nacházející se na opačné straně velína.

Byly otevřené a Jana k nim hned zamířila, ale nedošla až k nim. Najednou začala ječet, otočila se a běžela nazpět. Ludva pokračoval směrem ke dveřím, ale jen se dostal do místa, kde Jana začala vřískat, zarazil se také a i když nekřičel, otočil se na podpatku a utíkal za sestrou.

V odpočívací místnosti operátorů, dva metry od otevřených dveří, ležely na zemi - dvě vybělené lidské kostry...