Tato kniha je Vám k dispozici zdarma. Mimo jiné z tohoto důvodu neprošla korekturami a redakčními úpravami nakladatele, stejně tak výsledná elektronická podoba knihy nebyla detailně kontrolována. To znamená, že kniha může obsahovat gramatické, stylistické a jiné chyby. Omlouváme se za ně.

A abychom nezapomněli: to, že je kniha zdarma neznamená, že k ní nemá práva konkrétní autor. Než ji případně zveřejníte na svém webu, tak si to prosím ověřte.

Milan Havrda

Pýcha, smutek a moc - Nazrappahové

www.palmknihy.cz

© Palmknihy s.r.o. 2000-2013

Pýcha, smutek a moc - Nazrappahové

Pýcha, smutek a moc - Nazrappahové

Milan Havrda

Zveřejněno se souhlasem českého magazínu o sci-fi a fantasy Ikarie

http://www.ikarie.cz

vedavinasinam nityam ya enam ajam avyayam

katham sa purusah partha kam ghatayati hanti kam

"Ó Partho, jak může člověk, který ví, že duše je

nezničitelná, nezrozená, věčná a neměnící se,

někoho zabít nebo někoho dávat zabíjet?"

/Bhagavadgíta - kapitola druhá, sloka 21/

Nevlídné ráno. Slunce se skrylo, aby nemuselo vidět krev... Stovky létajících jezdců na vimanech, lesknoucích se jako oko zrádce, útočily na město Darkharam. Pod nimi pěšáci, každý v ruce štít a zakřivený meč, pěšáci z nižších kast se zachmuřenými tvářemi věštícími smrt a strach. Vpředu okovaní sloni s pozlacenými kly a pohaněči s dlouhými kopími...

A nad nimi, skoro až mezi mraky, hrdě a zlobně, stál ve vzduchu tmavý viman, prst pomsty z nebes, ukrývající v sobě postavu, která teď krutě křivila koutky úst a z tváře jí svítily modré oči - modré oči, které má každý z Nazrappahů.

Pak jeho zářící oči našly to, co hledaly, a on svou vůlí stlačil viman k střemhlavému letu nad ubohé město.

Po nebi se divoce míhaly stříbrné obrysy vimanů, z nichž létaly šípy a oštěpy a rozsévaky zmar a zkázu.

První vimany začaly přistávat a z nich seskakovali divocí žoldnéři s tvářemi zkřivenými zlobou, s chuchvalci slin nenávisti na rtech.

Téměř ve stejnou dobu prorazili sloni hlavní bránu a zběsile ryčíc dupali těžkýma nohama po změti roztříštěného dřeva a lidských těl. Pak vjeli do města jezdci a jejich koně rozšířenými nozdrami vzrušeně hltali pach boje, a za nimi hordy pěšáků, kteří míhajícími se blesky svých mečů a seker rozsévali smrt...

Muž s rezavými vlasy hledal přivřenýma modrýma očima bezpečné místo. Za cíp jeho sárí se ho držel tmavovlasý modrooký chlapec, který se smutně díval kolem sebe. Všude znělo jen sténání, výkřiky, řinčení zbraní a šílený souzvuk hlubokého hučení létajících vimanů prolínajícího se s troubením rozzuřených slonů.

Muž si koutkem oka všiml jednoho z žoldnéřů, který se na ně řítil s obnaženým mečem. Lehce pootočil hlavu a zkoumavě se podíval do jeho nenávistí zkřivené, vousaté, tmavé tváře. Útočník se zastavil a pomalu, jakoby omámeně, se vpil do mužových modrých očí... pak toporně pozdvihl ruku s mečem a užasle si prořízl vlastní hrdlo.

Ryšavý muž trochu ustoupil, aby nebyl potřísněn krví, pak zatahal chlapce za ruku a oba dva, tak odlišní mezi tmavými bojovníky, překročili tělo.

Začali se proplétat mezi bojujícími dvojicemi a tepajícími kopyty koní. Muž občas odrazil tenkým mečem výpad nebo upřel svůj ničící pohled na toho, kdo jim bránil v cestě.

A pak... zastínil je na chvíli temný stín vimanu a uslyšeli zvuk dopadu nohou na prašnou zem.

Muž se zastavil. Ucítil cizí myšlenku, tak blízkou a jasnou - tak blízkou a strašnou... Zabít... Otočil se, pravou rukou máchl mečem, levou pustil zpocenou dlaň chlapce, a hledal šperk zavěšený na svém krku... bylo už ale pozdě. Uviděl jen hluboké oči, modrá jezera plná netvorů, hluboké oči a záblesk padajícího meče. Vystříkla krev, chvíli se zdálo, že nebe se zemí si vyměnily místa, že všechno je jen propast plná bolesti, ale všechno pak zastřela tma - smrt...

Chlapec ochromený hrůzou se díval na tmavou postavu, jejíž meč se neleskl už tak jasně - teď se leskl temně, vražedně, krvavě... a chlapec se díval do jeho modrých očí...

Ruka s mečem se vznesla a dopadla ještě jednou - na tvář chlapce, který se zachroptěním padl do kaluže krve vedle těla ryšavého muže.

A ruka, velká bledá ruka s rezavými chloupky na hřbetech prstů sáhla na hrud muže a jediným škubnutím mu utrhla z hrdla veliký šperk, který se mdle třpytil i v pološeru zatažené oblohy.

* * *

"... a tam najdete ho..." dopověděl a zelení a modří kolibříci létali kolem těla jeho; " Mitra, Mitra, Mitra..." štěbetali. Řetěz kober na jeho krku vlnil se, i tygři dívají se na něho a mručí láskou...

A pak...

* * *

* * *

* * *

Nic.